O histologické stavbě chordy dorsalis a o t. zv. chordální chrup avce. 13 



řada buněk jest roztažena vacuolami na mnohonásobně větší objem 

 než jaký mají buňky chorclaepithelové. Plasma těchto „vacuolisovaných" 

 buněk jest na velmi tenkou vrstvu omezeno teprve u oněch, které leží 

 blíže středu chordy, a jest obyčejně v poněkud tlustší vrstvě uloženo; 

 současně vidíme, že průřez buňky jesti blíže středu menší, což jest si 

 možno vysvětliti tím, že buňky tyto jsou za to do délky protaženy 

 [Tab L, Obr. 1.]. Od buněk těchto vedou dále přechody ku skupině 

 malých buněk, u nichž vacuoly vůbec neexistují, takže jádro jest se 

 všech stran plasmatem obklopeno. Jak nás porovnání s podélnými 

 řezy poučí, jsou to vesměs vláknovité buňky, „Chordafaserzellen", jak 

 je Ebner [96.], jenž je poprvé u štiky nalezl, pojmenoval [Tab. L, Obr. 

 10.]. Tyto buňky tvoří vlastní „chordastrang", jenž tudíž, vyjma snad 

 velmi řídké případy,*) od ostatní tkáně není nikterak ostře ohraničen. 



Vlastní střed „chordastrangu" zaujímá provazec tvořený buňkami 

 zvláštním způsobem zcvrklými, jejichž chemicky změněná hmota jest 

 tmavší, kompaktnější a nápadně se leskne. Na příčních řezech vidíme 

 obyčejně jen chumáč těchto buněk, jejichž hranice nelze již více roze- 

 znati [Tab. L, Obr. 1.] ; podélné řezy neukazují též poměry nikterak 

 zřetelně [Tab. I., Obr. 9.]. Vůči barvivům chovají se též tato změ- 

 něná těla buněk naprosto odchylně; na praeparátech haematoxylinem 

 barvených vidíme na př. často, že zůstávají žluté, safraninem barví 

 se na př. červeně. Zdá se, že máme zde zrohovatělé buňky chordální 

 před sebou. Podrobnější chemické výzkumy byly by však žádoucí: Pietzius 

 [81. J zkoumal svou dobou chordu v tomto ohledu a dokázal, že chorda 

 se v zažívacích tekutinách rozpouští, co však o chování se jak se 

 zdá resistentnějšího chordastrangu v těchto píše není dostatečně pře- 

 svědčující. Kdežto na periferii chorda pomocí dělení buněk chorda- 

 epithelu stále přirůstá, hynou v centrum jejím buňky zmíněným pro- 

 cessem. Úkaz tento, jak se přesvědčíme, můžeme téměř u všech niž- 

 ších živočichů v chordě pozorovati. 



Když jsme byli studiem kaudální chordy Petromyzonta na 

 způsob stavby této upozorněni, najdeme poměrně snadno všechny po- 

 měry, o nichž jsme byli tuto mluvili, i v ostatní chordě v těle živo- 

 čicha dotyčného vzdor tomu, že jest zde tak tenkostěnná. Vrstva 

 plasmatu jest zde minimální, jinak však můžeme zde přece hranice 

 buněk velmi dobře, ovšem za pomoci nejsilnějších zvětšení, rozeznati. 

 Buňky jsou i v těle živočicha poněkud polyedrické a proto jest i zde 



*) U Petromyzonta samého pozoroval jsem jednou též zcela ostře ohrani- 

 čený „Chordastrang". 



