O histologické stavbě chordy dorsalis a o t. zv. chordální chrupavce. 19 



de facto u tohoto druhu buněk schází. Jinak utvrzovala mne v ná- 

 zoru tom též poloha jádra, která obyčejně do vnitřka vacuoly vyčnívá 

 [Tab. I., Obr. 11.], avšak od té doby, co nalezl jsem u Syngnatha 

 buňky s jádry normálně v onom plasmatu ponořenými [Tab. L, Obr. 28a], 

 musel jsem uznati svůj omyl. Vykládám si nyní, že dotyčná podoba 

 buněk vzniká tím, že zevní vrstva plasmatu záhy ztuhne, kdežto jem- 

 nější životní schopnosti zachovávající plasma i s jádrem koncentruje 

 se do vnitřku. Jak Scheelův [92.] popis a vyobrazení ukazují, děje 

 se tato diferenciace plasmatu již současně s processem vacuolisace; 

 jeho výkresy znázorňuji aspoň buňky, které mají uvnitř domnělé va- 

 cuoly v živém jemnějším druhu plasmy uložené jádro. Ona zajímavá 

 okolnost, že plasma prvého druhu chová se stejně jako exoplasma 

 buněk s différence váným plasmatem, dá se asi tak vyložiti, že prvé 

 i druhé asi jest ztuhlé a nejeví žádnou schopnost k životu, o čemž 

 též ona podivná jinak poloha jader na povrchu plasmatu zdá se svěd- 

 čiti. Význačné jest ono faktum, že u Syngnatha [Fig. 28.], kde, jak 

 jsem pravil, leží jádro celé uvnitř nediferencovaného plasmatu, jest 

 toto daleko jemnější a řidší než-li v obyčejných případech. Buňky 

 v chordě teleosteí mají uvnitř od exoplasmatu poměrně mnoho čerst- 

 vého plasmatu, kdežto buňky normální jsou ztrnulé a dalších jevu 

 života neschopné. Buňky teleosteí mohou se dokonce uvnitř svých 

 obalů exoplasmatických děliti,*) neboť jinak aspoň nemohu si obrazy, 

 které Ebner [96, Tab. IV. Obr. 14, 15] podává a na kterých (u štiky) 

 zobrazuje opouzdřené buňky uvnitř starého silného pouzdra exo- 

 plasmatického, vysvětliti. 



K tomu, co jsme byli o buňkách s exoplasmatickým pouzdrem 

 pravili, poznamenáváme ještě, že toto exoplasma není vždy beze 

 vší struktury, jak jsme je byli z prvu popsali; již u objektu, jímž jsme 

 se posud zabývali, u úhoře, vidíme na některých buňkách, že jest 

 aspoň jemně rozvlákněné, a sice probíhají vlákna ta někdy parallelně, 

 často však též kolmo na povrch buněk [Tab. I., Obr. 14.]. U jiných 

 teleosteí jest vláknění to nápadnější; tak zejména na příkladu štiky, 

 jak obr. 9, tab. II. znázorňuje, vidíme již při slabém zvětšení toto vlák- 

 nění zřetelné, a jelikož zde vlastní jemné hranice buněk nejsou zna- 

 telný, zdá se, jakoby byly buňky nějakou rozvlákněnou základní 

 hmotou od sebe odděleny. O intercellularních mezerách a o můstcích 



*) Ovšem asi jen ve vzácných případech, a jistě neděje se nikdy způsobem 

 tímto vzrůst chordy, který jest všude podmíněn dělením se buněk chordaepithe- 

 lových. 



2* 



