32 XL V. F. K. Studnička: 



tečné plasmatické můstky, kdežto v našem případě u chordy, jak jsem 

 se podrobným studiem Belony a zejména Syngnatha přesvědčiti mohl, 

 jsou buňky spojeny celým systémem sept, rozdělujících mezibuněčnou 

 „skulinu" na veliké množství vacuol. Poměry ty není ovšem jinak 

 nežli na parallelně s povrchem buňky vedených řezech možno po- 

 znati ; nebof na řezech příčních dělají místa, kde septa ona se stýkají, 

 dojem skutečných můstků plasmatických. Na našem vyobrazení obr. 28, 

 tab. L, jsou poměry ty kresleny od Syngnatha, kde jsou velice zře- 

 telný; zde zároveň vidíme ony uzlíky, které v tomto případě vlastně 

 toho jména ani nezasluhují ; jsou to zde spíše destičky jakési v oněch 

 septech pravidelně rozdělené. Obraz 15 b, tab. I., znázorňuje poméry 

 ony od Petromyzonta, obr. 29 b od Myxine. 



"Vše, co jsme dosud o mezibuněčných kommunikacích v chordě 

 pravili, shoduje se zvláštním způsobem s poměry, jak je byl minulého 

 roku F. E. Schulze [96.] z epidermis popsal. O domnělých můstcích 

 mezi buňkami epidermoidálními poznal tento odborník na příhodném 

 materiálu též, že nejsou ničím jiným, nežli stěnami jakési intercellu- 

 lární vrstvy malých vacuolek. Jeho fotografie živých buněk z pokožky 

 larev žabích, které ku své práci přidává, ukazují existenci takovéto 

 vrstvy velice zřetelně. 



Jedná se o to, máme-li zde přímé spojení plasmatu dvou sou- 

 sedních buněk před sebou neb pouhý kontakt těchto. Přijali-li bychom 

 výklad prvý, byla by velice na snadě myšlénka považovati celé tka- 

 nivo chordální za jediný celek plasmatický, v němž by byly uloženy 

 pravidelně veliké vacuoly a v plasmatických septech mezi nimi vrstvy 

 malých vacuol. Výklad takový upomínal by velice na starou Heitzman- 

 novou theorii o continuité plasmatu v těle živočišném. Jest však jisto, 

 že ani pak, kdybychom byli nuceni uznati přímé spojení sousedních 

 těl buněčných, nebylo by to důkazem proti cellulární theorii. Jedno- 

 tlivé celky plasmatu — buňky — zachovávají všude svou samostatnost 

 a jsou dle možnosti soustředěny, kolem jich jádra, pokud tomu okol- 

 nosti — v našem případě vacuola — nebrání. Právě v chordě, ač 

 jest tu plasma, jak jsme ukázali, na tenkou jen vrstvu omezeno, vi- 

 díme krásně, kterak tu vzdor tomu zachovává každá buňka svou indivi- 

 dualitu. Existují ostatně tkáně takové, ve kterých s moderním stupněm 

 vědy obeznámený odborník nemůže předpokládati kontinuitu plasmatu 

 ve smyslu onoho dávno právem odmítnutého učení ; jmenuji na příklad 

 jen hyalinní chrupavku. Nesmíme konečně zapomínati, že kde tako- 

 véto přímé kommunikace mezi buňkami nacházíme, vyvinuly se tyto 

 sekundárně, jak se o tom můžeme přesvědčiti, všimneme-li si poměrů 



