20 Ol. Josef Slavík: 



Fuchsin) folgt eine breitere gelbe Schicht (Pikrinsäure), der 

 wieder eine wasserhelle auflagert, in welche in kurzen Ab- 

 ständen runde, gelbe Scheiben eingebettet sind, anscheinend 

 Querschnitte von Fasern, die ringförmig den Cryptenschlauch 

 umziehen. Über diese wieder zieht eine feine, rötliche La- 

 melle.« Také mně se podařilo na řezech konstatovati tuto 

 vrstevnatost. 



Srovnáváme-li tuto lamellu s basální membránou před- 

 ního a zadního odstavce, vidíme, že společného navzájem nic 

 nemají. Na základě toho se také nesmějí stotožňovati. Na roz- 

 díl od zmíněné membrány označována jest tato co »podpůrná 

 neb hraničná lamella« (Deegener, Schimmer, Rungius). 



Deegener jest názoru, že během metamorphosy tato la- 

 mella zaniká a později znovu se vytváří z vazivových elemen- 

 tů. U dospělého imaga sestává tedy z docela zvláštních buněk. 

 Rungius připouští toto tvrzení za pravděpodobné, neboť sám 

 u mladých larev Dytisca pozoroval něco podobného. 



Sám, ježto u Diestrammeny zažívací traktus během ce- 

 lého jeho vývoje jsem dosud nesledoval, nemohu vlastní ná- 

 hled o tom vysloviti. 



3. Vrstva epithelová. 



Střední odstavec zažívacího traktu jest vyložen vrstvou 

 vysokých, cylindrických buněk epithelových (obr. 12., 13.). 

 Buňky ty, následkem sekreční činnosti, jež jim přísluší, silně 

 varirují; vykazují tvar co nejrozmanitější. Následkem toho 

 Frenz l rozeznává v epithelu středního traktu více morpho- 

 logicky a physiologicky rozdílných elementů buněčných. No- 

 vější autoři však, jako Deegener (1904), Schimmer (1909), 

 Berlese (1909), Krüger (1910), Rungius (1911) a mnozí 

 jiní, jsou toho náhledu, že tyto různé formy buněk jsou jen 

 různá fungující stadia, v některých případech jen periodicky, 

 jinde trvale se vyskytující. Jest to tedy jedna a táž buňka 

 epithelová ve svých variacích. Berlese přichází k tomuto 

 závěru: »Le cellule dell' epitelio hanno un ciclo di vita relati- 

 vamente brève, di modo che avviene un continuo loro rinuo- 

 vamento e di continuo le vecchie, ormai compiuta la loro fun- 

 zione, si disfanno e scompaiono.« 



