České rašelinníky. 73 



postaviti proti méthode Warnstorfové, který uznává sebe 

 nepatrnější rozdíl ve vytváření se pórů v hyalocystech za 

 důležitý druhový znak. Kam tato methoda vede, jest nejlépe 

 viděti na jeho zpracování Subsecund. Mnohem stálejší jest 

 tvar lístků větevných, který" však bývá u celé skupiny obdobný, 

 takže jen v málo případech se dá užíti za znak druhový. Ve- 

 likosti lístků lze užíti nanejvýš při rozeznávání forem, neboť 

 jest velmi variabilní. Konstantní znak dobrý skytá nám též 

 okraj listů vroubený lemem, u různých druhů různě širokým; 

 někdy bývá okraj rozštěpen v resorbční rýhu, jež zpravidla 

 jest dobrým znakem (Sph. motte Sulliv., Sph. rigidum Schimp., 

 Sph. cymbifolium Ehrh.). Xěkdy i různý způsob stáčení čepele, 

 nebo zvlnění za sucha bývá subtilním sice, ale dobrým znakem. 

 (Sph. recurvum Pal. Beau v.) 



Nejdůležitějším znakem rozlišovacím jsou však lístky 

 1 o dy žní, jež jak jsme se nesčíslněkráte přesvědčili, jsou skoro 

 jediným nejkonstantnějším znakem u Sphagen vůbec a posky- 

 tují tak pevný bod v celém víru spousty forem, jež se nám 

 naskýtají. Stálost svoji vyznačují jmenovitě, pokud se týče 

 podoby, jež jen nepatrně, a to zpravidla jen velikostí, u jednoho 

 druhu se měnívá. Začasté již podle jejich tvaru se druh dobře 

 poznati dá. Pokud se týče vnitřní organisace lodyžního lístku, 

 jako vláknitosti a porovitosti hyalocyst, šířky ovruby, tvaru 

 sítě buněčné, velikosti oušek a p., podléhají lístky sice změnám, 

 nicméně však nikdy ne značným; podobou však jeví se nám 

 lodyžní lístky značně stálými. Isophyllní a dimorfní lodyžní 

 lístky, jež Eöll (1. p. 578, 586) k důkazu, že nelze lodyžních 

 lístků při stanovení druhu užíti, uvádí, nijak cenu jich jako 

 rozlišovacího znaku nezmenšují, neboť většinou jsou to mladistvé 

 nevyvinuté formy. Stálosti jejich tvaru jsou prospěšné několi- 

 kerý okolnosti, hlavně ty, že jsouce chráněny na lodyžce pře- 

 vislými větévkami nejsou tak vydány direktnímu působení 

 vnějších činitelů jako lístky větě vné; též i ta okolnost, že funkční 

 jejich doba jest krátká, a že na lodyžce jsou lístky zpravidla 

 již úplně dospělé, začasté již i odumřelé, mluví v prospěch 

 jejich, jako stálého znaku rozlišovacího. 



I když se celý habitus a ostatní části rostlinky k nepo- 

 znání za určitých okolností pozměnily, tvar lodyžních lístků 

 zůstává nezměněn; nejpěknější doklad toho vidíme u Sph. 



