UndersSgelse over Vormen og Glommen. 133 



Vandftand, ifær naar Grunden a bortjages, hvilket 

 antages at burde fkee ved Hjelp af Hovedlobets Ind- 

 fkrænkning i No» 15. 



Elvstyfcket No. 17. 



Flodleiets 2de Grene, fremkomne efter Delin- 

 gen nedenfor Leerkrogen, blive uden Forandring i 

 Begyndelfen af dette Elv (tykke; men fnart deler det 

 oftre Lob iig i andre Arme, hvoraf endeel have 

 kun lidet Vand i lavefte Vandftand, og der findes nu 

 ingen beftemt Vei for op- eller nedgaaende Fartoier» 

 Lodfkuddene vifte vel en faadan, men denne Deel af 

 Elven eller Oieren kunde formedelft den korte Tid 

 ikke underfoges med forntiden Noiagtighed, og der- 

 for er heller ikke det paa Tegningen Angivne af Ror 

 Paalidelighed. Ved Underfogelfen kunde eiheller 

 opfpores nogen Mand, forn tilfulde kjendte Grun- 

 dene, og for Tommerfloderne, der burde vide Befkeed, 

 er det nok, naar de med deres i det hojcfte 1-J Fod 

 dybtftikkende Flaader ikke fiode paa ; de holde lig ogfaa 

 paa Lererne faalænge de kunne, for at hjelpe paa 

 Fremdrivten med Stager, naar Vinden er fkrall. 

 Saameget er imidlertid vift, at det veftre Lob har et 

 forholdsmæsfigt fvært Dyb, kaldet Lonjaftaddybet, og 

 det fynes ogfaa fom om det optager en ftorre Vand- 

 mængde end det oftre med alle fine Forgreninger» 

 Samme veftre Lob har ogfaa en Biarm, fom Planen 

 v i fe r. 



Nedenfor Eoiningen ved Lonjaftaddybet forene 

 alle Hoved- og mindre Lob fig igjen, men der findes 

 efter de Omkringboendes Udfagn flere Grunde i det 



