2 l. F. Vejdovský: 



posléze domnívá se Ira Cardiff, že i u rostliny Salomonia tělíska po 

 podobná monosomům pozorovala. 



Hlavně američtí badatelé, McClung, Montgomery, především 

 ale E. B. Wilson a nejnověji Davis (1908) věnovali otázce allosomů 

 v příčině konjugace a redukce zvláštní pozornost a přičítána jim ve- 

 liká důležitost, jakou prý hrají v otázce určení pohlaví zárodků ži- 

 vočišných. 



Není předmětem tohoto sdělení všecky otázky heterochromo- 

 somů se týkající zevrubně projednati; výborné přehledy o důležitosti 

 jich podali již 1905 T. H. Montgomery jr., nověji pak Hacker (1907), 

 v nichž možno poučiti se o podivuhodných morfologických vlastnostech 

 těchto tělísek. 



Hlavně tvaroslovné poměry vysvětlují, že se v poslední době 

 heterochromosomůin věnuje veliká pozornost a vede ku snaze určiti 

 i fysiologický význam jich při vývoji individuí. Přes to však neschází 

 hlasů, jež nepřipisují nějaké důležitosti heterochromosomům, ano i po- 

 chybují, zda-li vůbec tělíska od četných a znamenitých pozorovatelů 

 zjištěná a po stránce histologické vyložená vůbec tak se chovají, jak 

 jsou popisována. Mezi těmito skeptiky prvé, ovšem osamocené 

 místo zaujímá R. Fiok, jenž varuje vůbec před uznáváním jakýchkoli 

 „Soaderchromosomen", an dí : „Doppelte Vorsicht ist not, wenn es 

 sich um Schnitte handelt, wie beiden spermatogenetischen Unter- 

 suchungen. Hier ist nur ganz augenscheinlichen, groben Differenzen 

 Wert beizulegen. Feine Grössenabstufungen sind an solchen Objekten 

 ohne jede Beweiskraft, natürlich besonders, wenn sie mit Entfärbungs- 

 methoden (z. B. Eisenhämalaun u, ä.) behandelt sind . . ." 



„Dazu kommt noch der von mir schon früher hervorgehobene 

 Umstand, dass die von uns beobachteten Schnittbilder gewissermassen 

 nur Momentbilder sind und, wie wir aus Lebruns mühevollen Un- 

 tersuchungen gelernt haben, die Chromosomen starke Formumwand- 

 lung durchmachen." 



Poněvadž znám heterochromosomy Orthopter a Hemipter z vlast- 

 ního názoru v celém jich průběhu vývoje a změn ve velikostech, jak 

 doufám později zevrubněji vyložiti, nemohu skepsi Fickovu pochopiti, 

 ovšem ale vysvětluji si námitky uvedené jakožto prostou konsekvenci 

 jeho v neuznávání individuality chromosomů vůbec. Jako však dosud 

 nikdo v posledních třech letech nepronesl souhlasu se stanoviskem 

 našeho pražského kollegy, naopak všecky věcné skutečnosti nověji 

 v té příčině poznané uplatňují čím dále tím hlouběji opráv- 

 něnost nauky o individualitě a kontinuitě chromosomů, tak nutno 



