Experiment a théorie v chemii. 3 



nich pouček, které jinde již nepodrobují se dalšímu zkoušení a za něž 

 tedy jen chemie sama jest zodpovědnou; sluší tedy chemii, aby tyto 

 poučky své, na př. učení o praeexistenci lučebných prvků, zabezpe- 

 čila vědecky tak dokonale, jak jest to lidskému duchu vůbec možno. 

 Nám jest v chemii velmi důležitou otázkou, zdali na přiklad rtuť vře 

 za tlaku 760 mm při 360° C nebo o nějaký stupeň výš a nebo níže ; 

 a tu bychom měli otázky principiálně, důležité pro celý náš názor 

 světový, odbývati jen tak mimochodem, ledabylými úvahami? 



Položil jsem si tedy úkol přiměti své spoluodborníky, aby věno- 

 vali svým theoretickým úvahám vědeckým stejnou míru bedlivosti, 

 stejnou míru svědomitosti a důkladnosti, s jakou se u nás pracuje ode 

 dávna v otázkách experimentálných. Tím ovšem již také tvrdím, že 

 dosud nevěnovali chemikové theoretickým otázkám tolik pozornosti 

 jako otázkám experimentalným a bude mi podati o tom náležitých 

 důkazů. 



V chemii říkalo se obecně, že zákony o složení sloučenin z prvků, 

 objevené částečně již Eichtekem, úplně Daltosem, nelze vyložiti jinak 

 než atomistikou, ale shledal jsem, že jest to omyl. S velkým důrazem 

 poukazuje se zvláště k existenci různých sloučenin o stejném složení, 

 k tak zvaným isomeriím, jimž prý bez atomismu nelze porozuměti. 

 Rozebral jsem tedy kriticky i tyto úvahy a dospěl jsem k výsledku, 

 že spočívají na předsudcích ničím neoprávněných. 



Hlavní takový předsudek tvoří učení o praeexistenci prvku v che- 

 mických sloučeninách. Již v nejstarších dobách myslili si chemikové, 

 že v přírodních látkách skryty jsou jakési principy nebo substance, 

 z nichž žádný nemůže se změniti v jiný; jednou byly těmito prin- 

 cipy oheň, voda, vzduch a země, jindy přistupovaly k nim ještě síra, 

 rtuť a olej, které ovšem nesmíme pokládati za identické s látkami 

 obecně tak nazývanými. Botle ku konci 17. století pak vymýtil z che- 

 mie tyto látky imaginární a stanovil, že za prvky chemické máme po- 

 kládati takové látky skutečně existující, které nedovedeme složiti 

 z jiných, ani v jiné rozložiti. Botle podržel tedy starou tu myšlenku 

 praeexistence, ale dal jí konkrétnější formu; docílil tím skutečně zna- 

 menitého pokroku, neboť odtud bylo možno formulovati určité kvanti- 

 tativní vztahy, bylo možno ze základního názoru odvozovati určité 

 rovnice a tyto podrobovati experimentálně kontrolle. Ovšem nabyla 

 tato možnost pravého významu teprve Layoisiekem, který pro množství 

 látky nalezl spolehlivé měřítko v její váze. 



Rovnice, vyplývající z názorů Botle-Layoisieeových dosud osvěd- 

 čily se správnými v mezích chyb pozorovacích a proto přijímali che- 



