Experiment a théorie v chemii. [) 



Abych předešel každému nedorozumění, musím hned připome- 

 nouti, že z důvodů praktických dosud nikterak nezamýšlím zaváděti 

 nových vzorců místo obvyklých; ale pokládám za věc velmi důležitou, 

 aby každý chemik věděl, že obvyklé vzorce jsou zcela konventionální 

 a že daly by se často i se značnou výhodou nahraditi jinými; dále 

 aby si byl úplné vědom cesty, jak by se taková transformace vzorců 

 prováděla. Jako v analytické geometrii každá poučka má platnost 

 stejnou, ať si volíme soustavu koordinát tu nebo onu, tak jest též 

 v chemii. Obvyklé koordináty jsou voleny tak, aby ve „vzorcích" ne- 

 objevovala se znaménka záporná čili aby odvozená látka sama vzni- 

 kala nebo sama se rozkládala. Zdali taková reakce se skutečně dá 

 provésti, k tomu se nepřihlíží a proto velmi mnoho takových rovnic 

 má cenu jen velmi skrovnou. Jedná se pak o to, jak vysloviti pří- 

 slušnou vlastnost té určité skupiny látek, když užíváme jiných látek 

 základních. 



Mathematika zajisté není tak chudá, aby nedovedla vyjádřiti tuto 

 vlastnost; ale chemikové nikdy se jí po tom neptali, zdali by to do- 

 vedla, a předpokládajíce, že jest mathematice nemožno něco takového 

 vysloviti mathematicky, utvořili si o věci té názor zcela vlastní, čisté 

 chemický. Tvrdí totiž, že zvláštní ta jedna skupina látek základuích 

 našeho příkladu má v přírodě mezi všemi 63 skupinami, jež jsou tu 

 mathematicky stejně platné a stejně výhodné, zcela zvláštní funkci, 

 že totiž tyto čtyři základní látky C, O, H, Fe v ostatních pěti prae- 

 existují a že se chemickými změnami nikterak nemění. 



Myslím, ée nyní jest ovsem úplně jasno, še toto učení o prae- 

 existenci „vrvků" v „sloučeninách" jest zcela zbytečná, ničím vědeckým 

 neodůvodněná, metafysická hypothèse. 



Není rozdílu podstatného mezi 63 různými zpüsooy psaní vzorců, 

 které jsou možný v našem příkladě. 



Cokoliv jest správného a pravdivého, lze vyjádřiti každým z těchto 

 způsobů. Zakládá-li se nějaký názor jen na jediném z nich a nedá 

 se srovnati se způsoby ostatními, jest určitě falešný. Proto jest také 

 neudržitelným názor, že haematit, jemuž se dává v chemii vzorec 

 Fe 2 3 , jest „složen" z Fe a O, nebo že kysličník uhličitý jest „slo- 

 žen" z C a O. 



Neboť dle jiného způsobu notace jest haematit identicky popsán 

 značkou X, a kysličník uhličitý jest „složen" z F_ 2 XF, kdež index 

 — 2 u značky V výmluvně hlásá, že tu pojmu „složení" vůbec nelze 

 užíti. Vzorec V_ 2 XY udává prostě jeden způsob, jakým lze kyslič- 



