I^xperiment a théorie v chemii. 1 7 



v němž se v pravdě rozcházím skoro se všemi žijícími chemiky. Ne- 

 věřím sice v atomy, ale věřil bych, kdybych našel dostatečných dů- 

 vodûv. 



Chci přesně rozeznávati co v chemii víme jistě, co jest v našich 

 theoretických představách jen pravděpodobné, ale nikoliv bezpečně 

 dokázané, a konečně co jest pochybné. Toto rozeznávání různých od- 

 stínů přesvědčivosti lze ovšem provésti jen na základě pečlivé diskuse 

 závaznosti důvodů pro i proti; nelze při něm postrádati pomoci ma- 

 thematiky, a nezbytným předpokladem jest ovšem naprostá nepředpo- 

 jatost běžnými názory; k té však zase třeba pečlivého rozlišování 

 toho, co jsme experimentem shledali, a co o tom v theorii povídáme. 



To vše vyžaduje mnoho duševní práce, to vše jest ale velmi 

 nepohodlné, alespoň nepohodlné dnešní generaci chemiků všech národů. 



Atomismus v chemii — a o jiném nemluvím — jest v dnešní 

 své formě jen symptomem těžké choroby vědeckého ducha v chemii, 

 nikoliv choroba sama: Chemie churaví dnes nedostatkem seriosnosti 

 v otázkách theoretických. Experimentuje se, jak samozřejmě díti se má 

 a musí, s největší pečlivostí a pílí; ale theoretisuje se co nejpo- 

 vrchněji. 



Theorie není chemikům rovnoprávným dítkem vědy, jest odstr- 

 čeným pastorkem. Macecha ovšem každá tvrdí, že jest sirotkům 

 vzornou matkou, ale musíme ji posuzovati nikoliv dle slov, ale dle 

 skutků, a tyto skutky dávají za pravdu mně. Ukázal jsem to již na 

 několika příkladech, uvedu však ještě jeden doklad. 



Zmínil jsem se již, že lze odvoditi Richter-Daltonovy zákony 

 z některých obecných zkušeností chemických mathematicky. 



Jsou to zkušenosti, které byly vesměs již známy v době Lavoi- 

 sierovè, ještě před Daltonem, tak že úvahy moje byly by mohly 

 vzniknouti již tenkráte; skutečně také z části byly již tehdy uplat- 

 něny Richterem. 



Předpokládal jsem předně platnost rovnic, které obvykle inter- 

 pretují se v tom smyslu, že značí praeexistenci prvků ; o tom, zdali 

 jest tento výklad správný či nic, není tu třeba rozhodovati. Za druhé 

 jsem předpokládal, že sloučeniny mají stálé složení, za třetí, že jest 

 hojnost reakcí, při nichž počet látek, v reakci se účastnících není 

 větší než počet prvků. Rovnice, vyjadřující stálost prvků, žádají totiž, 

 aby bylo prvků méně než látek, jsou- li látky ty složeny z prvků 

 libovolně. Za čtvrté jsem předpokládal, že sloučeniny neobsahují na- 

 pořád všecky prvky, nýbrž že v nich často určité prvky schází. 

 A konečně jsem předpokládal, že sloučeniny těchže prvků netvoří 



