g XXII Dr. Karel Sulc 



videlaý, jen zřídka nacházíme odchylky, které jsou buďto abnormitami, 

 nebo dají se vyložiti i jako reminiscence atavistické, na př. jako jest 

 ještě další rozštěpení Ml -f- 2, nebo M3 -j- 4 v Ml a M2, respektive 

 vJIISa M4. 



Poměrnou délku jednotlivých žilek lze vzíti v úvahu jen v nej- 

 řidších případech. 



Zbarvení žilek jest někdy velmi typické a stálé, jindy proměnlivé; 

 nutno ho vždy respektovati, ovšem s poukázáním na jeho hodnotu 

 vždy u té které specie ; začasté bývají žilky jen bledé, ale za to může 

 býti intensivně zbarven jejich kýl, který nazýváme žebrem. 



Blanka křídel jest bud! jemného nebo kožovitého vzhledu. — 

 Zbarvení její není bud žádné, a tu mluvíme o čiré blance, nebo jest 

 zažloutlá, zakouřená, a to plynule, nebo jen v jistých okrscích, nebo 

 konečně objevuje se na ní páska, nebo ohraničené skvrny, barvy až 

 černohnědé ; poměry tyto se při každé specii podrobně vyličují, a 

 jsou pro stanovení druhu velmi důležité, neboť vynikají již i jako 

 snadno patrné při malém zvětšení. — Velmi závažným znakem jsou 

 malé ostny, určitým, obyčejně velmi stálým způsobem u jednotlivých 

 druhů rozložené; rozeznáváme ostny a ostnité plochy po- 

 vrchové, umístěné na vrchní straně křídla, a spodinové, umístěné 

 na spodní straně křídla ; rozloha obou nemusí, ale může se krýti ; 

 ostny stojí obyčejně ve čtvercích a kosočtvercích na O01— 002 mm 

 od sebe; stojí-li hustěji, na př. jen na - 002 mm, jeví se při cca 150 

 zvětšení (Reichert oc. IV., obj. 4) již jen jako drobné tečkování 

 blanky. — Ostny jsou nejčastěji jemné, ostré, zřídka, knoflíkovité 

 (fasciata, jako jediný případ); chceme-li tvar jejich zkoumati, musíme 

 křídlo přeložiti, a pozorovati na ohybu; ostny mohou vyplňovati jed- 

 notlivá pole zúplna, nebo vynechávají jednotlivé partie z nich, jako na 

 př. vnitřní roh, nebo kout nějakého pole; ostnité plochy mohou býti 

 tvarem zcela nebo přibližně obdobné plochám polí, nebo zase se 

 v některém místě nápadně uží, nejčastěji nad vrcholem M a Cul ; 

 jindy přistupují ostny těsně až k žilkám, jinde vynechávají podél 

 žilek, tu užší, tu širší ostnoprosté pruhy. — Spodinové ostny mají 

 asi takové rozložení, jako ostny povrchové, nebo mají nezávisle od 

 nicli rozlohu i větší, i menší; bývají menší a jsou zřetelnější až při 

 hlubším postavení mikroskopu, k čemuž přečasto třeba použiti systémů 

 opticky silnějších (Reíchert 8a obj., 4oc.) ; plocha křídla se současně 

 přítomnými povrchovými i spodinovými ostnitými plochami jeví se při 

 menším zvětšení íobj. 4, oc. 2) dvojnásob tak hustě tečkovaná, jako 

 plocha pouze s ostny povrchovými, a teprve analysou podrobnější, 



