O vyskytování se oxalátu vápenatého u vyšších myxomycetň. 7 



za účelem své výživy více méně macerované části primární a sekun- 

 dární kůry, jež v borce jsou uloženy do svého nitra, ztravují dosud 

 neztráveué části jich (snad i cellulosní blány) a zbývající zrna oxa- 

 látu vápenatého unášejí pak s sebou, dopravujíce je na povrch borky, 

 aby jich konečně ku stavbě svých sporangií upotřebila. Nadbytečně 

 přijatá zrna mohou býti při tom lezoucím plasmodiem vylučována, 

 čímž zanechávají někdy plasmodia po sobě bělavé stopy. Co platí 

 o Perichaena corticalis bude s největší pravděpodobností platiti též 

 o druhých dvou druzích, u nichž inkrustace oxalátu vápenatého jsem 

 monl konstatovati, totiž o Trichia contorta a Hemitrichia Karstenii. 



S názorem mým stojí též v souhlase faktum, že začasté myxo- 

 mycety, o něž tuto jde, jsou na povrchu nezvápnělé anebo jen sla- 

 bounce zvápnělé. Neboť předně borky různého původu nemívají oxa- 

 látu vápenatého stejně mnoho a pak macerace kor obydlených řeče- 

 nými slizovkami nebývá stejně pokročilá. Někdy jest borka bakteriemi 

 a jinými mikroorganismy silněji porušena, jindy méně. V prvém pří- 

 padě bude oxalát vápenatý plasmodiím přístupnější, nežli v případě 

 druhém, kde po případě plasmodiím žádného se ani nedostane. Dle toho 

 pak jednou budou sporangia (resp. plasmodiokarpy) silně oxalátem 

 inkrustované, podruhé slabé anebo ani dost málo. 



Snažil jsem se pomocí kultur umělých od Perichaena populina 

 bezpečné důkazy pro svůj názor podati, leč pokusy ty nevedly dosud 

 k žádnému výsledku, proto od popisu jejich zde upouštím. 



Proti názoru mému, že oxalát vápenatý béřou dotyčné slizovky 

 ze svého živného podkladu (z borky), mohlo by se namítati, že jest s po- 

 divením, proč právě tuto substanci plasmodia tak dlouho ve svém 

 nitru podržují a proč tolik energie vynakládají, aby ji na povrch borky 

 dopravily, kdež by jí ku stavbě svých sporangií využíti mohla. V té 

 příčině ovšem nemohu než poukázati na analogické zjevy v říši ži- 

 vočišné. 



Tak o kořenonožci Pelomyxa palustris jest známo, že z parti- 

 kul! do svého nitra přijatých dlouho ponechává v sobě drobná zrnéčka 

 písku; totéž činí Difflugie, které přijatými zrnky písku ovšem záhy 

 inkrustují své schránky. 



Problem, proč jistá tělíska v protoplasme se nalézající v ní se- 

 trvávají a jiná dřív Či později z ní ven se vyvrhují, jest rázu vše- 

 obecného, jak Pfeffer nejprve ukázal, i týče se stejně látek meta- 

 plasmatických jako jader, chromatoforů, centrosomů a p. Že zde che- 

 mická povaha dotyčných těles začasté hraje hlavní úlohu, jest více 



