86 BULETINUL SOCIETĂŢII DE ŞTIINŢE 



Dar luptele noastre nu au fost fără răsunet pentru Europa. 



Poporul român a avut nenorocirea ca înaintea chiar constituirii 

 sale definitive să fi fost izbit tară cruţare, timp de şase secole, de 

 către hordele sălbatice ce se scurgeau din Asia asupra Europei. 



Abia constituit. în urmă, în ţări române, tot el a primit şi lovi- 

 turile ultimei invaziuni, aceea a osmanlâilor. 



Zdrobit în timpul primelor invaziuni. el suferi îndelungă vreme 

 fără ca martirag-iul lui să fi servit la ceva. 



Cel puţin dând piept cu turcii, sângele său cel generos, vărsat 

 cu atâta îmbelşugare, a servit la o ţintă aleasă şi înălţătoare : apă- 

 rarea creştinismului şi a civilizaţiunii europene. 



Invitat zilele acestea pentru a lua parte la serbarea de 350 ani 

 a Universităţii din Geneva, care poartă ca emblemă : « Post tene- 

 bros Lux» , iată, între altele, cele ce le-am răspuns: 



«Noi ne mândrim în acelaş timp, permiteţi-mi a vă spune, de a 

 avea o mică parte în gloria voastră, noi cari de altfel datorim aşa 

 de mult universităţilor din ţările apusene. 



«Căci, când în 1559 aţi putut aprinde, pentru întâia oară, prima 

 scântee a marelui vostru centru de lumină, un popor expira 

 aproape, în acelaş timp. la extremitatea orientală a Europei, apă- 

 rând crucea şi civilizaţia contra ultimului val al cuceritorilor Euro- 

 pei : Turcii. 



«Acest popor era poporul român, care locuia Moldova, Mun- 

 tenia, Transilvania şi Banatul, deci vechea Dacie a lui Traian, pe 

 care a ştiut să o păstreze totuş pe seama sa. 



»Şi nu fără aşi da seama de măreţia sacrificiului şi de înălţimea 

 scopului, acest popor lupta în mod atât de vitejesc. 



»E1 căzu zdrobit, pentru veacuri, dar nu e mai puţin adevărat 

 că el scuti de invazie restul Europei. 



»Ştefan-cel-Mare, incomparabilul domnitor al Moldovei, dela 

 1447 la 1504. şi care este eroul epocei, era numit de către Papa 

 Sixt al IV-lea «apărătorul creştinătăţii» r ş\ el însuş, în epistolele 

 sale trimise la Roma, zicea : vAm convingerea că dacă necre- 

 dincioşii ar reuşi să ia şi această poartă a creştinătăţii , ţara 

 mea, toată creştinătatea ar fi ameninţată 1 -'- . 



»Se ştia de altfel că Mohamet se lăudase şi el de a da ovăz ca- 

 lului său pe altarul Sf. Petru de la Roma şi de a umili astfel creşti- 

 nătatea în cetatea eternă, cum o făcuse deja la Sf. Sofia în Con- 

 stantinopole. 



»Sau acest mare cuceritor, cu cumplita sa armată, fu zdrobit de 

 Moldoveni. 



