28 c. W. PAIJKULL, 



bildat Islands största svafveltillgång, äro nu nedlagda sedan 23 år, men hafva under 

 <len tiden i betydlig grad reproducerat sig. 



Källorna vid Reykh.olt i Hvitådalen i Vestlandet äro de märkligaste inom Snaifells- 

 jökelsystemet; de äro alkaliska källor. Några kolsyrehaltiga källor finnas äfven inom 

 detta system. 



Man igenkänner de nyare lavaströmmarna, utom på strömformen, väsentligen på 

 den flutna slaggiga ytan, hvilken icke blifvit i någon högre grad angripen af förvittring 

 eller denudation. Dessa lavor tillhöra sålunda alla den nuvarande geologiska perioden 

 efter istiden, ty jöklarna hafva på dem icke efterlämnat några märken. Att vulkanismen 

 i Island emellertid är äldre, synes troligt redan deraf, att det skulle ligga någonting 

 besynnerligt och oförklarligt deruti, att den underjordiska kraften just vid istidens slut 

 skulle hafva kommit till utbrott. Man återfinner också de under en föregående period 

 utslungade vulkanprodukterna i de mäktiga tufflagren, som bilda undei^laget för de 

 nyare lavorna, och hvilka öfverhufvud dessutom äga en betydlig utbredning i landet. 

 Vulkanernas tillvaro och vulkanutbrotts förekomst äfven före istiden äro dei-igenom 

 bevisade. Men man har hittills i allmänhet knappast fästat tillräcklig vigt vid lavorna från 

 denna tid, det vill säga de lavor, som, jemte de nyare lavaströmmarnas egenskaper i 

 öfrigt, bära märken efter jöklarnas verkningar, äro repade. Vigten af uppvisandet af 

 dylika lavaströmmar såsom ett samband mellan den äldre basalten och de yngre lavorna 

 ligger dock för klar dag. Ty ådagaläggandet af ett dylikt sambands tillvaro utgör, såvidt 

 vi förstå, ett kraftigt stöd för dessa båda aflagringars likartade ursprung. Kjerulf har 

 visserligen bland annat genom den benämning af "trapplava" han tillagt den blåsiga och slag- 

 giga basalten uttalat sin åsigt, att lavaartade bergarter af äldre datum äro talrika i Island. 

 Mackenzies och Waltershausens åsigter om hela öns bildning genom submarina utbrott 

 går visserligen äfven ut på samma sak. Men likväl är den yttre skiljaktigheten mellan en 

 lavaström och ett basaltlager tillräckligt stor, för att, innan omsorgsfulla undersökningar 

 lagt deras sammanhang i dagen, i någon mon förklara, huru tvifvel om detta sambands 

 rätta natur kan uppstå. Den geognostiska karakteren synes mig här böra vara afgö- 

 rande. Men derföre böra de geognostiska fakta, som bära vittne om nämnda samband, 

 äfven nogsamt iakttagas. Det är ett par dylika exempel, som här skola framhållas. 



Att till en början den dolerit, som betäcker östra sluttningen och foten af 

 Okfjället, är en lava, som utgjutits under istiden, kan icke betviflas, ty på samma 

 gång som dess yta blifvit fårad, repad och uppbruten af de fordna skridjöklarna, bibe- 

 håller den dock stundom, ehuru visserligen endast mycket sällsynt, sin ursprungliga 

 böljformigt flutna yta. Och en dylik böljformigt fluten yta lärer väl icke kunna före- 

 komma annat än hos en smält bergmassa, som flutit ofvan dag. Denna lavaström kan 

 följas efter Skulaskeift och genom Kaldidalen, men är vid Brunnar söder derom må- 

 hända bortförd genom denudationen. 



Kjerulfs "dolerittrapp", hvilken betäcker landttungan vid Reykjavik och sträcker 

 sig åt öster mot Mossfellsheden och kanske äfven till en del öfver denna, är en berg- 

 art, grå till färgen, af kristallinisk struktur, med talrika små celler och enstaka större 

 håligheter. Denna bergart, som för öfrigt till karaktären nära liknar Oks lavor, har 

 fästat de flcste resandes uppmärksamhet och erhållit olika uttydningar. Den betäcker 

 det låga kustlandet kring Reykjavik och sträcker sig derifrån in öfver landet, åtminstone 



