32 c. w. paijkull; 



bekräfta iifven detsamma. Allestädes finner man högre upp i fjällväggarna en blåsig 

 eller slaggig, lavaartad basalt, medan blåshålen i fjällens lägre afdelningar merendels 

 äro utfyllda och stundom alldeles saknas. En bestämd öfvergäng från de kompakta 

 doleriterna till de slaggiga basalterna eger derföre rum. Några exempel skall närmare 

 ådagalägga detta. 



Vid foten af Esjan träffas, som förut är nämndt, dels, vid Esjuberg, kompakt kor- 

 nig dolerit, i hvilken förekommer ådror af serpentin, dels, vid Leiruvogsån, den förut 

 omnämnda diabasartade, likaledes kompakta bergarten; högre upp i fjället ofvanför 

 Esjuberg uppträder först en tät, ljusgrå anamesit, derpå ett mäktigt lager af pala- 

 gonittuff och slutligen bildas krönet af en mäktig bädd af skiffrig, Ijusfärgad, pipig 

 basalt. På fjällets topp träffas talrika brottstycken af en blåsig och slaggig, något 

 vittrad basaltlava. 



Mot toppen af Bulandstindr ge de zeolithförande basalt- och vackelagren vid 

 fjällets fot rum för lavaartade basalter med tomma och slaggiga blåshål. 



En dylik, tydligt lavaartad bergartad förekommer äfven i fjället GråkoUur vid 

 Reyöarfjord, hvilket reser sig som ett särskilt topp från den höjdsträckning, som på 

 norra sidan begränsar fjorden, ett fjäll, i öfrigt kändt såsom fyndort för vacker 

 chalcedon, bergkristall, jaspis, opal. I den mot sydost stupande, branta väggen följa 

 på hvarandra flera lager af anamesit af 12 — 20 — 30 fots mäktighet, som regelbundet 

 vexla med lager af en lavaartad breccia af ungefär samma mäktighet. Dessa sistnämnda 

 lager bestå af hopkittade brottstycken af en stenart, som i stor mängd är uppfylld af 

 långdragna blåshål med tydligt förslaggade eller flutna ytor. I ett af dessa blåshål, 

 som var sex tum i längd och två tum högt, förefunnos stalakititiska slaggtappar, i lik- 

 het med den, som bildas vid slaggens flytande ur färskhärden eller i hålor i en lava- 

 ström. En del af blåshålen äro utfyllda med mineralier af ofvannämnda slag. 



En tillfredsställande förklaring öfver uppkomsten af en dylik breccia har jag trott 

 mig finna i följande iakttagelse. Vid foten af det af palagonittuff hufvudsakligen be- 

 stående Hliöarfjäll vid Myvatn i Nordlandet förefinnes invid den yngsta lavaströmmen 

 frän vulkanen Leii'hnukr en lavabreccia, som på det högsta påminner om den nämnda 

 bergai'ten i Gråkollur, ehuru af mycket yngre datum. Densamma når en mäktighet af 

 ända till 60 fot öfver den nya lavaströmmen vid dess fot. Lavaströmmen bildar på 

 samma ställe ingen sammanhängande massa, utan utgöres, såsom stundom med lava- 

 strömmarna är händelsen, endast af lösa stenhopar af knytnäfves till hufvuds storlek, 

 bestående af i det inre blåsiga och pipiga, i det yttre taggiga lavastycken, — ett ofant- 

 ligt stenröse ! Genom en följande eruption måste detta stenröse, som då kommer att be- 

 täckas af en ny lavaström, att ge upphof till just en sådan lavabreccia, som den nyss- 

 nämnda. På enahanda sätt erhålla brecciorna i Gråkollur sin förklaring. 



Lavaartad basalt har vidare träffats i Ostlandet, bland annat äfven på toppen af 

 Brimmsfjäll vid Seyftisfj ordens norra strand; de funna fragmenterna likna dem, som 

 träffas på Bulandstindr eller på Esjan. Man kan för öfrigt icke heller dölja för sig, 

 att den mandelstensförande anamesiten vid Teigarhorn vid Berufjordens strand påminner 

 om lavastrukturen, ehuru densamma derstädes blifvit otydlig till följd af förvittringen. 



