34 c. W. PAIJKULL, 



h är palagonittuff, hvaraf fjället hufvudsakligen består, a är en gammal lavaström, hvars 

 utgående ända blifvit blottad genom en, troligen vid en jordbäfning skedd, insänkning i 

 fjället. Till formen öfverensstämma dessa lager, som man finner, med den af Winkler 

 lemnade beskrifningen öfver trapplagren. Denna profil tjenar således att ytterligare 

 framhålla sambandet mellan de nyare lavorna och den lavaartade basalten, hvilket 

 redan genom dennas flutna eller slaggiga beskaffenhet så tydligt anges. 



De isländska basalterna äro underkastade en mer och mindre stark förvittring; 

 de brusa med syror och innehålla ofta talrika mandlar af zeolither och kiselsyremine- 

 ralier. När förvittringen till en viss grad genomträngt massan, uppstå vackor, hvilka 

 väl alltid äro utbildade som mandelstenar. Vid den kända mineralfyndigheten Teigar- 

 horn vid Beriifjord förekomma Heulandit och Stilbit i de vackeartade lagren, Skolezit 

 och Epistilbit samt andra zeolither i den fastare basalten. Vackorna äro grå, grön- 

 grå eller gråblå till färgen och påminna äfven i sitt vittrade tillstånd stundom om 

 lavastrukturen. Det synes derföre sannolikt, att de porösare basaltlagren företrädes- 

 vis förvandlats i vackor. Men äfven den kompakta bergarten har undergått en dylik 

 förändring. Hos ett basaltlager, som betäcker en märklig tuff vid inre bugten af Sey- 

 (Msfjord i Ostlandet, visar sig detta till exempel särdeles tydligt. Den kristalliniska 

 bergarten är i öfrigt fast och oförändrad, men på ett ställe på gränsen mot tuftiagret 

 har en starkare förvittring egt rum, hvarvid på små sprickor bildat sig vackra kristaller 



af Analcim, medan basalten öfvergått till väcka. Närstående 

 profil anger en genomskärning af lagren; a är basalten 

 med det inneslutna partiet af analcimförande väcka, b är 

 tufflagret, hvilket till sin beskaffenhet helt och hållet skiljer 

 sig från vackan. 



Jemte basalter och vackor förekomma i denna bildning icke sällan dessa sedimen- 

 tära tuffer. Ehuru visserligen jemförelsevis underordnade, hvad mäktigheten beträffar, 

 synas de emellertid förekomma i alla delar af landet, der basaltformationen är utpräglad. 

 De äro åtminstone förut iakttagna flerstädes i Nord- och Vestlandet samt på den nord- 

 vestra halfön ; i Ostlandet äro de icke heller sällsynta. Stundom äro dessa tufflager 

 fossilförande; de omsluta stammar, blad och qvistar af tertiära växtarter; oftast saknas 

 dock inbäddade växtlemnino-ar. 



De tufflager jag träffat i fjällens lägre afdelningar hafva varit mera lerartade, de, 

 som uppträdt högre upp i fjällen hafva mera närmat sig den i vissa delar af landet i 

 så oerhörda massor utbredda palagonittuffen. 



De förstnämnda tufferna äro blågrå eller brungrå till färgen, möra och lätt sönder- 

 fallande, samt betäcka sig derföre med ett lerigt skred. Emot de betäckande basalt- 

 lagren äro de mera tillhårdnade och hafva der antagit ett brunrödt eller tegelfärgadt 

 utseende, hvarjemte skiffrigheten der mera tydligt framträder. De äro således be- 

 stämt begränsade från basaltlagren och utgöra tydligen neptuniska afsättningar. 



Tuffen i det nyss omnämnda tufflagret vid SeyMsfjord är dock något fastare, pa- 

 lagonitartad, tydligt skiffrig. Lagrets mäktighet är 16 fot; de två eller tre öfversta 

 foten hafva antagit en tegelröd färg och något finkornigare struktur; den hvilar på en 

 mandelstensvacka, hvarunder åter följer den fasta basalten, hvilken äfven, som redan är 

 nämndt, betäcker tuffmassan 



