ISLANDS BEEGSBYGGNAD. 35 



Under de mineralrika klipporna vid Teigarhorn vid Beru:5ord träffas i hafskanten 

 en dylik tegelröd, tillhårdnad tuff. Högre upp i Biilandstindr ser man äfven dylika 

 tegelröda tiifter mellan basalt- och vackelagren. 



På norra sidan af Beriifjord i Strandfjäll träffas lerartade tuffer. Likaså i Tungu- 

 • dalen mellan Eskifjörör och Lagarfljot, i den flodbädd, genom hvilken Eyvinöarån skurit 

 sig ned, och i en liknande klyfta i vestra sluttningen af Fjaröarheden mellan Seyöis- 

 fjord och Lagarfljot. På båda dessa ställen bildar tuffiagret i den branta dagytan en 

 lerig massa, under hvilken tuffen är så lös och ©sammanhängande, att upptagna stycken 

 alldeles falla sönder i bitar. Lagren äro äfven här omkring 16 fot mäktiga, skarpt be- 

 gränsade mot basaltlagret. På det sistnämnda stället iakttogs en blåsig förslaggnings- 

 yta på basaltlagrets undre sida emot tuffen. 



I Alftaviksfjäll träffas äfven dylik tuff', som således tyckes vara allmän i Ostlandet. 



Eggert Olafsen omnämner röda tuffer såsom allmänna i basaltfjällen på nord- 

 vestra halfön. 



De tufilager Mackenzie beskrifvit från Akrafjäll, hvilka stundom nedsjunka till 

 endast en fots mäktighet, tilUhöra väl äfven samma bildning, som dessutom också träffas 

 på Färöarna. ') 



Kjbeulfs iakttagelser från vestra och norra delen af landet öfverensstämma äfven 

 i sina allmänna drag härmed. 



De tufflager, jag träffat högre upp i fjällen, såsom i Esjan och i Biilandstindr, 

 äro, enligt livad redan är nämndt, mera palagonitartade. Dylika tuffei^s allmännare före- 

 komst äfven i de icke vulkaniska delarna af Island är det måhända förbehållet framtida 

 undersökningar att uppdaga. 



Basaltlagren, hvilkas mäktighet, såsom redan är nämndt, uppgår till 20 — 30, kan- 

 ske 100 fot, bibehålla i allmänhet ett nära horizontalt läge, utan rubbning. Största 

 stupningen, i Ostlandet, är 15". I allmänhet uppgifves den till 4" — 5". Lagren falla 

 från kusterna inåt landet, hvilket förefaller desto egendomligare, som, på ytan, en jemn 

 stigning eger rum från kusterna till midten af landet, der höjden öfver hafvet på Spren- 

 gisandr emellan Hofs- och Vatnajökeln uppnår 2200 fot, enligt hvad redan är nämndt. 

 Ett dylikt fallande af lagren mot en viss medelpunkt äger äfven rum på Färöarna. 



De af de gamla skridjöklarna nedskurna, genom de på hvarandra uppstaplade 

 lagren af fastare och lösare bergarter trappformigt afsluttande fjällen hafva ofta antagit 

 ett det prydligaste utseende, de äro, som Kjeeulf säger, tillformade likasom efter skön- 

 hetslinier. De öfver platålandet uppstigande jöklarna eller lägre snöfria fjällen — snö- 

 gränsen träffas på 2700 — 3000 fots höjd — bilda platåer med afrundade hjessor och 

 branta, otillgängliga sidor. Nordlandet bildas af breda, långsamt afsluttande ryggar, mellan 

 hvilka fjordarna skära in många mil i landet. Mellan de trånga fjordarna på ostkusten 

 frarastryka fjällen i skarpa ryggar, krönta af hvassa toppar, som ofta hvila i den stän- 

 diga snön. Dessa toppar hafva stundom erhållit den mest regelbundna pyramidform, 

 såsom i det bekanta fjället Bulandstindr vid Beriifjord, hvars spets, oaktadt den betyd- 

 liga höjden, är för skarp, för att snön derstädes skulle bli liggande. Kirkjufell vid 



') Vidensk. Selskabs Afli. 1826, Om Fseröernes a-eoo-nostiske beskaffenhet! af G. Forchhammee. 



