36 c. W. PAIJKULL, 



Grundarfjord och Tungukollur vid Hvalfjorden omnämnas äfven såsom exempel på sär- 

 deles regelbundna former. 



En något olika prägel förete de landsdelar, i hvilka jpalagonittuffen är rådande. 

 Bergformerna äro der mera mjuka och afrundade, det tvära och afbrutna träder i bak- 

 grunden. Palagonittuffer och konglomerater uppträda i nära samband med de verk- . 

 samma eller utslocknade vulkanerna. Vulkankratrarna ligga i allmänhet i dylik tuff. 

 Denna tuff karakteriseras af det bekanta, vattenhaltiga, jernoxidrika mineralet palagonit, 

 en amorf zeolith, som, enligt Walteeshausen, uppkommit genom hafsvattens inverkan 

 på fint fördelad vulkanisk aska. Palagoniten är till färgen brungul till brunsvart, har 

 stark glasglans, ett mussligt brott och ett hartzartadt utseende. Jemte palagoniten och 

 ofta som en kärna i palagonitkornen träffas ett vattenfritt, likaledes amorft mineral af 

 liknande utseende, som benämnts Sideromelan eller Tachylit och som äfven finnes i 

 den fasta basalten eller som förslaggningsyta dei-på. Det betraktas som en amorf, gla- 

 sig basalt och ger väl, i likhet med palagoniten, knappast någon konstant sammansätt- 

 ning. ') 



Palagonittuffen förekommer dels i finkorniga gulbruna massor, som till största 

 delen bestå af palagonit, dels i konglomerater. Nästan ren palagonit förekommer i 

 Seljadalr vid vägen emellan Reykjavik och Thingvellir och på platåen 1\ gr. mil O. 

 om Kräkr på vägen till Eyafjördr (Buksen). 



Konglomeraterna omsluta mer och mindre talrika basaltiska brottstycken, slagg- 

 stycken och lapilli. I konglomeratet vid Mosfell nära Reykjavik, träffas talrika, pipiga 

 stycken, hvilka städse omgifvas af en glasig slaggskorpa. I konglomeratet vid Stori- 

 nupr träffas alldeles lavaartade fragmenter. Det nära sammanhanget med den nyare 

 vulkanverksamheten ger sig således på flera sätt tillkänna. 



Ett konglomerat vid kusten vester om Esjuberg nedanför Esja företer en egen- 

 domlig sammansättning. Det består af större och mindre brottstycken af basalt, knölar 

 af palagonittuff och skarpkantiga stycken af ljusgrå lera, som troligen bildats genom 

 massans sönderdelning under gasarters inverkan. Detta konglomerat hvilar på en ljus- 

 grå bergart med talrika gnistor af svafvelkis. 



Palagonittuffen företer en utmärkt tydlig skiktning, och skikterna kunna uppnå 

 en betydlig mäktighet. Vid Laugarvatnshellrar i Laugardalen vester om Thingvallavatn 

 träffas den i lager af 100 — 200 fot utan afbrott, hvarpå följa underordnade trapplager 

 och derpå ånyo väldiga massor af tuff, så att fjällen stiga i afsatser af 300 — 500 — 1000 

 fots mäktighet, till största delen bestående af dylik tuff' (Kjerdlf). Fjällen kring Thing- 

 vallavatn och de fjäll och toppar, som kröna landets sydvestra halfö, bildas äfven till 

 största delen af dylik tuff". Heklas bas och de dermed parallela ryggarne, Bjolfell, Sel- 

 sundsfjäll, Vatnafjäll, hvilka stiga 1500 — 2000 fot i höjd, bestå till väsentlig del af 

 palagonitiska tuffer. Men äfven det lägre låglandet och platålandet i Thjorsås och 

 Hvitås bassiner bildas af dylik bergart. De mindre vattendrag, som utflöda från Heklas 

 fjälltrakt mot söder, såsom Raudalaakr och Rångå, nedskära sina bäddar deruti. Ziekei» 

 fann palagonittuff' i alla nedskärningar vid Tjorsåns öfre lopp och äfven på Sprengi- 

 sandr, ehuruväl der endast i spridda partier. 



1) Se Waltershausens Analyser i Wulk. Gesteine och Bunsens i Pogg. Annal. Anf. st. 



