ISLANDS BERGSBYGGNAD. 37 



Efter sydkusten af Island träffas palagonittnff och konglomerat i kanterna af de 

 stora jöklarna och fjällen, Eyafjallajökeln, Siöa och Vatnajökeln. Först på norra sidan 

 af BreiÖamerkrjökeln framträda de karakteristiska, trappformiga basaltfjällen. Fjället 

 Buöarhäls vid Thjorså är äfven uppbj^ggdt af basaltlager och bildar derföre troligen 

 gränsen för palagonittuffen på denna sida. 



På den vestra halfön träffas palagonittnff i någon utbredning efter all anledning 

 endast på norra sidan af Snsefellsjökeln, der Robeet funnit mäktiga tuffmassor. Der- 

 emot uppträder den i nordöstra delen af landet nästan i lika stor utbredning som i 

 den sydvestra. Fjällen kring Myvatn, HliÖarfjäll, Krafla, Dalfjäll, Nåmafjäll med flera 

 bestå allesamman af palagonittnff, som troligen äfven sammansätter fjällsträckningarna 

 i Odädahraun, likasom den äfven förekommer i platålandet kring Jökulsä i Axartiröi så 

 långt i vester som till Dymmagil. 



Palagonittuffeus uppträdande inom basaltformationen är förut omnämndt; den 

 förekommer der sparsamt, men saknas dock icke alldeles. 



Dylika mäktiga tuffmassor kunna icke ega annat än ett submarint ursprung. In- 

 bäddade fossilier saknas visserligen i dessa tuffmassor, på högst få undantag när, hvilka 

 dessutom ögonskenligen tillhöra en yngre tid. Men andra märken häntyda på landets lång- 

 samma uppstigande ur hafvet efter tufflagrens bildning. Sålunda hafva de branta väggarna 

 i Eyafjallajökelns södra del tvifvelsutan under landets fortgående höjning af hafsvågorna er- 

 hållit sitt brutna och styckade utseende. Der förekomma flera hålor, som äro utspolade 

 af böljslaget, såsom den halfkupolformiga Paradisarhellir, 14 fot hög med 40 fots radie, den 

 s. k. Hrutshellir, en halfcylinder af 70 fots längd, 34 fots bredd och 12 fots höjd, båda 

 belägna mellan Holt och Skogar. Dyrholaey eller Portland är en i hafvet utskjutande 

 öformig klippa af 392 fots höjd, i hvilken finnes en hvalfformig öppning af betydlig 

 både bi-edd och höjd. Denna är äfven utspolad af vågorna, likasom en grotta i när- 

 heten deraf, den s. k. Loptsalahellir vid Dyrhölar. De förut omnämnda Laugai'vatnshellrar 

 utgöras äfven af dylika, sannolikt af vattnet utspolade håligheter. Dessa och andra vitt- 

 nesbörd om fjällens forntida läge i nivå med hafvet äro alltför påtagliga, för att kunna 

 missförstås. Vid foten af ett fjäll öster om Vik nära Dyrhölar igenkänner man för 

 öfrigt, huru hafvet ännu i dag arbetar till bildandet af "hellir" och "portlands", eller 

 åtminstone huru det derstädes gjort det, innan det genom de oerhörda öfversvämnin- 

 garne från vulkanen Katla blifvit trängdt tillbaka. De lodräta jökelväggarna, som åter- 

 stå, der icke glaciererna gräft sig ned och utfårat dalgångar uti dem, anse vi således 

 som ett bestämdt bevis för landets småningom försiggångna höjning ur hafvet och så- 

 ledes äfven som ett vittnesbörd om tufflagrens bildning under detsamma. Detta ute- 

 sluter emellertid icke att en tuffbildning kan försiggå äfven på land. Att den verk- 

 ligen eger rum, derpå ega vi ett bevis uti Myrdalssanden, der de löst hopade, i sednare 

 tider utkastade och utslammade sand- och asksamlingarna flerstädes hårdnat till en tuff- 

 artad massa. 



Såväl inom basaltformationen som i de delar af den isländska bergS3?tan, der pa- 

 lagonittuff företrädesvis är rådande, uppsätta talrika basaltgångar och mera sparsamt 

 gångar och stockformiga massor af trachyt. 



Någon rubbning i lagrens regelbundenhet har dervid icke egt rum, och remnan, 

 hvari gångmassan uppträngt, således bildat sig till följd af sammandragning, icke ge- 



