40 



c. W. PAIJKULL, 



Basalten är i Viöey täckt af ett mäktigt tufflager, afsöndradt i lodräta plattor. 

 Under detsamma uppskjuter en likaledes pelarformigt afsöndrad, finkornigare dolerit. 



Vackra basaltpelare förekomma bland annat vid Stapi under Snsefellsjökeln och 

 vid Vindfell vid Vopnafjordens södra strand på ostkusten. En teckning deraf meddelas 



härjemte. De lodräta pelarna, som bilda en vägg 

 af 150 — 200 fots höjd betäcka ett surturbrand- 

 lager, hvarom mera framdeles. De böjda pelarna 

 utgöra en del af ett annat lager, som gränsar 

 mot det förra och i begränsningsytan antagit 

 denna form; längre bort äro pelarna äfven i 

 detta lager lodräta. Man ser således här den 

 naturliga genomskärningen af tvenne strömformiga lagers beröringsytor, af hvilka det 

 ena, det venstra på teckningen, är äldre än det andra, som varit flytande, då det föri^ 

 redan antagit fast form. ') 



Pelarformiga basaltgångar i Reykjaviks närhet träffas bland annat i Seljadalen, 

 såväl i den bekanta klyftan, der det vitmärkta palagonitlagret förekommer, som högre 

 upp i dalgången. På det förstnämnda stället är gångmassan likväl till stor del bort- 

 spolad, endast ett parti af densamma hänger ännu qvar pä dalväggen. Winklee har '-) 

 aftecknat en dylik bergvägg från Fossårdalen, der tuffen skenbart omsluter isolerade 

 massor af pelarformig basalt. Dessa basaltmassor utgöra tydligen ingenting annat än 

 de qvarhängande lemningarna af en gång, som till största delen bortförts af denuda- 

 tionen. En viss varsamhet vid bestämmandet af gångrigtningen är i dessa fall af nöden. 



Den företeelse, att basaltgångarna i sin öfre ända utbreda sig till lager, är enligt 

 flere författare ingalunda sällsynt att påträffa. 



Innan vi öfvergå att betrakta de vigtigare trachytförekomsterna, skola vi här i 

 korthet nämna några ord om de isländska mineralfyndigheterna. 



Vid Teigarhorn vid Beriifjorden stryker en brant klippvägg af 30 — 40, kanske 50 

 fots höjd omkring en fjärdedels mil efter hafsstranden. Mot densamma bryter vågen 

 under vinterstormarna och bringar de vackra zeolitherna i dagen. Högre upp, i Bii- 

 landstindr, träffar man dem äfven. Skalet i mandlarna utgöres af en okristallinisk kisel- 

 massa; mandlarnas håligheter äro utfyllda med en rostfärgad lera, som tvifvelsutan 

 äfven är bildad på kemisk väg. I denna lera inskjuta kristallerna från alla sidor och 

 ligga äfven alldeles lösa i naassan. Om leran slammas återstår ett hvitt pulver, som 

 vid förstoring visar sig bestå af små pyramidiska qvartzkristaller, utbildade i begge 

 ändar. I de mandlar, der epistilbit och chabazit förefinnas, saknas denna lera. 



Vigtigare mineralfyndigheter i andra delar af landet äro Thyrill vid Hvalfjorden 

 och Hvitårsida nära Nordtunga norr om Hvitå, båda i Vestlandet, TindastoU vid Skaga- 

 fjorden i Nordlandet och fjällväggarna midt emot Akureyri vid Eyafjorden. Gråkollur 

 vid Reyöarfjord är kändt som fyndort för chalcedoner och bergkristaller, opal, jaspis 

 med mera. På Husavikrheden mellan Husavik och Borgarfjorden i ostlandet träffas 

 äfven qvartzmineralier. 



') Genom förbiseende vid träsnittet i denna och föregående figur hafva båda blifvit omvända. 

 -) Anf. st. Sid. 123. 



