ISLANDS BERGSBYGGNAD. 45 



Trachyterna liksom basalterna förete ofta ett vittradt utseende. Dylika trachyter, 

 som omvandlats under inverkan af fumaroler, hafva undersökts af Bunsen frän Laug-ar- 

 fell vid Geysir och af Kjerulf från berget Troll akirkja i Nordlandet. ') 



Vi öfvergå nu att i korthet betrakta de fossilförande lagren. Dessa utgöras dels 

 af äldre, miocena tuffer, som föra växtlemningar, dels af yngre tuff med conchylier och 

 växtlemningar, tillhörande den pliocena cragbildningen, dels af recenta tuffbildningar. 



De miocena tufflagren äro i allmänhet af samma mineralogiska beskaffenhet med, 

 likasom de väl äfven äro sequivalenta till de förut omnämnda, icke fossilförande tuff- 

 lagren i basaltformationen. De äro således dels mera lerartade, dels palagonitartade. 

 Lerartade tuffer med väl bibehållna växtlemningar träffas isynnerhet i Vestlandet och 

 på den nordvestra halfön. I Ostlandet äro lagren mera ombildade och de inbäddade 

 lemningarna dels färre, dels otydligare. 



Sålunda förekommer vid Vindfell vid Vopnafjord i en svartaktig tuffmassa af tryck 

 endast af en rörartad växt; tufflagren vid Eskifjord och i Brimmsfjäll vid Seyöisfjord 

 innehålla inga tydliga växtaftiyck. 



Surturbranden eller brunkolet, som innehålles i dessa tufflager utgöres merendels 

 endast af enstaka, plattryckta stammar, stundom dock äfven af sammanhängande flötser 

 af ett skiffrigt kol, men är äfven i detta fall af ringa betydenhet. Exempel af det förra 

 slaget lemnar surturbranden i Brimmsfjäll, som träffas i midten af ett 50 fot mäktigt 

 tufflager, beläget upp mot toppen af det omkring 1200 — 1500 fot höga fjället. Den 

 utgöres af spridda, halftförkolade trädstycken eller delar af trädstammar. Lagret be- 

 täckes af pelarformigt afsöndrad basalt och hvilar äfven på denna bergart. Surtur- 

 branden vid Eskifjord utgöres af en enstaka trädstam, inlagrad i ett tufflager, men den- 

 samma är nu till största delen bortförd. Tuffen är dels grönaktig, grofkornigare, dels 

 finare, mörkfärgad. 



Brunkolslagret vid Vindfell vid Vopnafjordens södra strand består äfven till sin 

 hufvudmassa af tuff, i hvilken träffas enstaka förkolade trädstycken. Tuffen är dels 

 sandstens- eller konglomeratartad, dels mera tuffartad. De vackra kristaller af fältspat? 

 som tuffmassan på vissa ställen omsluter, hafva af Waltershausen hänförts till ande- 

 sin. Tufflagrens utsträckning i längd är enligt Robert 340 fot, i höjd 37 fot. Enligt 

 hvad den sid. 40 meddelade teckningen angifver, betäckes tuffen af ett väldio-t basalt- 

 lager af 100 — 150 fots höjd, bildande en lodrät vägg mot hafvet, vid livars strand tuff- 

 lagret träffas. De vackra symmetriska pelarna förete en praktfull anblick. -) 



Tufflager iakttagas härstädes äfven på andra ställen i den mot hafvet lodräta 

 bergväggen. 



Andra förekomstställen för surturbranden äro Stafholt vid Norfirå. Vid Hreda- 

 vatn, sydost om Baula, är ett 2 fot mäktigt lager; och vid Tandarasel nära det förra 

 stället samt i östra ändan af Hitårdalen, allt i Vestlandet, träffas äfven surturbrand. 



På nordvestra halfön skola finnas trenne särskilta brunkolslager i olika höjd öfver 

 hafvet; det nedersta ligger i nära nivå med hafsytan, men är mindre tydligt utbildadt, 

 det andra 150 fot öfver hafvet; detta lager är isynnerhet utbildadt, träffas i klyftor 

 och genomskärningar på många ställen, och anses af Eggert Olafsen sträcka sig som 



') Nyt Magaz. for Naturv. 1853, Om Islands trachytiske Dannelser. 

 -) Jemf. Waltershatjsen : Geolog. Atlas von Island, Göttingen 1853. 



