26 c. W. PAIJKULL, 



dock bör märkas, att Leirhmikrsystemet i sjelfva verket antingen, och måhända natur- 

 ligast, kan betraktas som en fortsättning af den sydvest-nordostliga riktningen eller 

 också från Vatnajökeln ditåt den pekar. Det gängse antagandet, att vulkanverksam- 

 heten i Island numera yttrar sig i en enda bestämd rigtning, nämligen den sydvest- 

 nordostliga, tål likväl, som man finner, modifikationer. 



På ytan förete de isländska lavaströmmarna ett vexlande utseende. Vanligen 

 äro de i högsta grad skrofliga och taggiga med uppresta skållor af lava, under hvilka 

 gapande hålor öppna sig. Stundom är hela lavamassan förvandlad till ett ofantligt 

 röse af lösa stenar, som knastra mot hvarandra vid bestigandet. Men ofta äro lava- 

 strömmarna äfven temligen jemna, i hvilket fall ytan är stelnad i hvalfformiga partier, 

 der hvalfven öppnat sig längs midten i djupa remnor. På ytan är lavan vanligen pipig 

 och blåsig, med ett slaggartadt öfverdrag, mot djupet är den mera tät, endast med 

 fina porer och spridda blåshål. 



Den pelarformiga afsöndringen ger sig ofta tillkänna, äfven på ytan. Stundom 

 finner man denna bildad af korta smala pelare, hvaraf uppbrutna stycken ligga kring- 

 strödda efter stigarna. Exempel härpå erinrar jag mig bland annat från lavafältet vid 

 slaggkullarna Rauöholar vid Ellidavatn nära Reykjavik. Stundom äro pelarna mera 

 massiva, såsom till exempel i den lava, som bildar landttungan vid Reykjavik, der de 

 nå ett par fot och mer i diameter. 



De varma källorna följa vulkansystemerna åt, men uppträda äfven inom områden, 

 som ligga utom den nuvarande vulkanverksamheten. De äro vulkanismens längst qvar- 

 stående verkningar; der de icke stå i samband med den nyare vulkanismen, ange de 

 dock en forntida eruptiv verksamhet, af hvilken öfriga spår numera äro i hög grad 

 utplånade. Exempel härpå erbjuda de varma källorna i Eyafjordsdalen, i Skagafjords- 

 dalen vid Reykir m. fl. 



De varma källorna i Island delas som bekant efter Bunsen i alkaliska: varma 

 eller kokande källor med klart vatten, som afsätta kiselsinter, och sura, kokande källor, 

 till hvilka äfven höra gasexhalationer ; dessa bilda gips och lera genom sönderdelning 

 af palagonittuffen, i hvilken de ligga, och afsätta svafvel. Den yttersta produkten af 

 vulkanverksamheten äro de kolsyrehaltiga källorna, af hvilka äfven exempel förekomma 

 i Island, i Vestlandet; de benämnas der ölkällor. En alkalisk källa kallas hver eller laug, 

 allteftersom den har kokande eller endast ljumt vatten; svafvel- och slammkällorna be- 

 nämnas nåmar. De förra äro isynnerhet talrika, enligt hvad kartan anger. 



Af de källsystemer, som stå i tydligt sammanhang med den nyare vulkanverk- 

 samheten, äro Geysirkällorna vid Haukadalr allmänt kända. Geysirs kallas alla källor 

 med springande vatten. Källorna vid den stora Geysir äro omkring 40 till antalet, 

 dessutom 20 utslocknade, som endast tillkännage sig genom större eller mindre öppna 

 eller delvis fyllda, vertikala hål. Riktningen af dessa är enligt Waltershausen N. 30" Ö., 

 enligt Kjekulf flera parallelremnor med hufvudriktning i NNO — SSV. 



Dessa källor tillhöra geografiskt SkjalÖbreidsystemet; dit höra äfven källorna i 

 Laugarvatnsdalen, vid Reykir söder om Thingvallavatn, der en utmärkt springkälla före- 

 finnes, och på fjället Hengill derintill, vid Laugarnäs straxt öster om Reykjavik, och 



