22 c. W. PAIJKULL, 



Snagfellsjökuls", "die des SkjalÖbreiÖs" och derigenom påpekat tillvaron af flera vulkan- 

 systemer, under hvilka de särskilta utbrottspunkterna ordna sig. 



Den landvinning, som Island håller på att förvärfva genom de tid efter annan 

 återkommande vulkanutbrotten i hafvet vid Fuglasker, för ändan af Reykjanes, landets 

 sydvestligaste udde, sammanhänger tydligt med den höjning, som hela landttungan söder 

 om Reykjavik erhållit genom de talrika lavaströmmar, som utflödat öfver denna lands- 

 del, hvilken, som redan är nämndt, utgör en särdeles klassisk mark för iakttagandet 

 af den inbördes lagervexlingen af lavaströmmarna. Talrika vulkankratrar efter denna 

 halfö ge vid handen, att här varit säte för en vulkanverksamhet i stor skala, hvilken 

 dock i det hela varit utslocknad redan före landets bebyggande, om de submarina 

 vulkanutbrotten vid Reykjanes undantagas. Riktningen af vulkanerna sträcker sig här 

 efter de många lavaströmmarnes vitbrottspunkter upp mot Thingvallavatn, Skjaldbreiö 

 och Långjökeln. Vi kunna sammanfatta denna vulkanverksamhet under benämningen 

 Skjaldbreiösystemet. Från detta fjäll har utgått den märkvärdiga lavaström, som till 

 en del utfyllt den förutnämnda Thingvallavatn, märkvärdig af de jättelika remnor den 

 bildar, dels och förnämligast vid kanterna mot den begränsade dalgången, dels äfven 

 i sin mellersta del ned mot sjön. Almannagjå på dalgångens vestra sida och Hrafnagjå 

 på den östra utgöra kolossala sprickor, hvardera omkring en geogr. mil i längd, be- 

 gränsade af lodräta väggar, af hvilka Almannagjås vestra uppnår 138 fot i höjd; den 

 östra väggen mot dalen är deremot till följd af den nedsänkning, hvarigenom såväl 

 remnorna som sjelfva dalen uppstått, endast 40' — .50'. I botten är denna remna plan 

 och jemn, samt ungefär 100' bred. Kjerulf meddelar en profil tvärt öfver dalgången. 

 Remnornas strykningsriktning är 40" — 50" NO. 



Den pelarformiga afsöndriugen är i Almannagjå merändels antydd, men icke 

 alltid utbildad, såsom äfven en af Winklee meddelad teckning ger vid handen. Scrope's^) 

 theori, att insänkningen är en följd deraf, att lavaströmmen, medan den stelnat ofvanpa, 

 fortsatt att i sin undre del utgjuta sig i Thingvallasjöns bassin, hvarigenom håligheter 

 uppstått i lavamassan, så att den icke förmått bära sin egen tyngd, förutsätter, att hela 

 strömmen framvältat på en gång, hvilket knappast är troligt. I Almannagjås vägg- 

 iakttagas nämligen skiktformiga lager, som antyda en periodisk utsvämning af lavan. 

 Dessa lager stupa mot sydost i Almannagjås östra vägg, vid Hrafnagjå i motsatt rikt- 

 ning. Sannolikt måste en insänkning i sjelfva den underliggande marken förutsättas, 

 för att förklara lavaströmmens synklinala form. 



De vulkaniska utbrotten inom detta system äro, så vidt man vet, alla förhisto- 

 riska med undantag af de i hafvet vid Reykjanes, hvaraf det sista inträffade 1783 och 

 möjligen ett vulkanutbrott i närheten af Olfusån vid tiden för landets bebyggande. 



Lavorna äro mörka, småkristalliniska, basaltiska, stundom äfven, i de slaggmassor, 

 som sammansätta vulkankratrarna, ljust brunröda; till exempel i vulkanen Rauöholar, 

 nära Reykjavik, hvilken just deraf har sitt namn. Lavan norr om Hafnarfjord är vackert 

 porfyrartad med korn af fältspat och olivin. 



Vid Eyrarbakki vid Ölfusåns utlopp uppkastas ur hafvet lösa stycken af en lava, 

 som i den basaltiska grundmassan innehåller talrika kristaller af ljusgrön olivin, svartgrön 



') Volcanos. sid. 



