ISLANDS BEEGSBYGGNAD. 21 



analyserats och benämnts Havnefjordit, hör äfven dit. Jemför man flera af de äldre 

 ljusare anamesiterna och basalterna med den nyaste Heklalavan med dess mörkfärgade, 

 nästan svarta utseende, blir det troligt, att flera af dessa äfven ega en andesitisk sam- 

 mansättning. 



De klastiska bergarterna ega äfven en stor utbredning i Island. Dit höra främst 

 de vulkaniska tufferna, hvilka väsentligen äro utbildade som palagonittuff, der mineralet 

 af samma namn är rådande. Genom brottstyckenas öfverhandtagande öfvergår denna 

 i basalttuff och basaltkonglomerat. Jemte dessa tuffer, som ega ett närmare sammanhang 

 med de vulkaniska bildningarna, förekomma ofta mellan basalt- och vackelagren mera 

 rent neptuniska tuffer af röda, gula och svarta färger, hvilka stundom åro fossilförande. 

 Dels innehålla dessa tuffer inga utbildade palagonitkorn, dels, när de göra det, såsom 

 i tuffen vid Fossvogr nära Reykjavik, har palagoniten sannolikt redan innehållits i 

 den svämmsand, hvarur tuffmassan bildats. 



Trachytkonglomerat och trachyttuff hafva mera sällan anträffats, men uppnå dock 

 på ett par ställen i Ostlandet en ganska sjelfständig utbildning. 



Sedan vi sålunda i korthet angifvit den isländska jordskorpans mineralogiska sam- 

 mansättning, skola vi taga de nämnda bergarternas utbredning och geognostiska före- 

 kommande i betraktande, och blifva på samma gång i tillfälle att mera i detalj fram- 

 hålla de petrograflska karaktererna. Vi göra en början med lavorna. 



Island kan man med skäl kalla vulkanernas förlofvade land. Vulkanverksamheten, 

 ehuru visserligen bunden till vissa, som det synes, ganska bestämda riktningslinier, 

 har dock till och med i historisk tid j^ttrat sig öfver betydliga delar af landet. Ost- 

 landet öster om Vatnajökeln och Jökulså i Axarfirgi företer dock icke spår af nyare 

 vulkanisk verksamhet; likasom djdika spår äfven saknas i Nordlandet vester om Skjål- 

 fandifljöt och på den nordvestra halfön. De varma källor, hvilka likväl ännu talrikt 

 förekomma i dessa trakter, bära tvifvelsutan, bland annat, tydliga vittnesbörd om en äldre 

 eruptiv verksamhet äfven inom detta område. Likväl utöfvar den vulkaniska verksam- 

 heten, om den sydvestra delen af landet undantages, icke något märkbarare inflytande 

 på de allmänna höjdförhållandena. Visserligen bildas åtskilliga af landets högre fjäll- 

 toppar af vulkaniska fjäll, men den underjordiska verksamheten visar sig i allmänhet en- 

 dast som uppbyggande, icke som upplj^ftande. Tuffmassor och lavamassor utvräkas 

 och staplas på hvarandra, utan väsentlig rubbning af förutbildade lager, genom hvilka 

 de underjordiska krafterna bana sig ett utbrott. Vulkanernas utbrottspunkter eller 

 kratrarna träffas derföre lika väl inom låglandet, som på det högre platålandet, och 

 vulkanerna utmärka sig sålunda icke, enligt hvad Waltershausen redan anmärkt, genom 

 höga kratrar eller amfiteatraliskt uppstigande fjäll. Utbrottspunkterna äro nämligen 

 icke beständiga, utan förändra sig efterhand. En vulkans verksamhet sammanhänger 

 derföre pä det närmaste med den vulkanremnas, på hvilken vulkanen är belägen. 



Man har angifvit den nyare vulkanverksamhetens riktning på Island såsom en 

 nordost-sydvestlig; men detta torde dock till en del bero mera på en fiktion och står 

 icke i full öfverensstämmelse med verklighetens vittnesbörd. Visserligen finnas vulkan- 

 remnor, såsom Heklas, hvilka följa denna riktning; men andra vulkanlinier afvika vä- 

 sentligen derifrån, såsom i det följande skall ådagaläggas; för andra äter är riktningen 

 af vulkanremnan alls icke känd. Redan Nidda har omnämnt "die Wirkungslinie des 



