20 c. W. PAIJKULL, 



att densamma står i nära geognostiskt samband med de basaltartade bergmassor, bland 

 hvilka den uppträder, hvarföre densamma också tillsvidare må räknas till de qvartz- 

 förande tracliyternas klass. 



Lemna vi nu dessa, till sitt förekomstsätt tvifvelaktiga, men till sin mineralogiska 

 sammansättning och till sin yttre prägel äldre eruptiva bergarter åsido, så möter oss 

 främst bland Islands kristalliniska bergarter den vidsträckta basaltformationen, hvilken 

 inom Island eo-er en så utomordentlig utbredning och bildar öns hufvudmassa. Till 

 basaltfamiljen räkna vi med Ziricel de yngre fältspatsbergarter, som föra labrador, 

 och som således kemiskt äro till sin natur mera basiska. Till hufvudmassan öfver- 

 väo-ande äro de till utseende och kornighet ganska vexlande bergarter, som ega 

 doleritens mineralogiska sammansättning, och således bestå af labrador, augit och titan- 

 haltig magnetisk jernmalm; de uppträda dels som kristalliniskt korniga doleriter, dels 

 som tinkorniga anamesiter, dels ännu mera täta och likartade, som basalter. Stundom 

 äro dock dessa bergarter äfven anorthitförande, och såsom en äkta eiikrit framstår den 

 af Genth ^) analyserade Thjorsålavan. 



Till dessa bergarter, af hvilka de tydligt utbildade doleriterna företrädesvis upp- 

 träda i de undre afdelningarna, medan anamesiter och basalter sammansätta de öfre lagren 

 och gångarna, likasom många af de nyare lavorna, ordna sig de genom basalternas sönder- 

 delning uppkomna mandelförande vackorna. Dessa möra, lätt sönderfallande bergarter 

 ega inom basaltformationen den vidsträcktaste utbredning och öfvergå småningom i den 

 fasta basalten, med hvilken de äro på det närmaste förbundna. De skilja sig derigenom 

 och genom bristen på parallelstruktur väsentligen från de sedimentära tufferna. 



I motsats mot de mera basiska bergarterna, hvilka bilda den alldeles öfvervägande 

 hufvudmassan, stå de mera sura, som tillhöra tracliytfamiljen. De ega ett underordnadt 

 förekommande, merendels i gångar, stundom i stockformiga massor. De uppträda i 

 såväl kristalliniska som glasiga varieteter. De kristalliniska äro qvarztracliyt med fel- 

 sitisk, stundom thonsteinlik, ganska homogen grundmassa, i hvilken qvarzen hufvud- 

 sakligen ger sig tillkänna genom analys och under mikroskopet. Undantagsvis före- 

 kommer en kristalliniskt kornig qvarztrachyt i lösa stycken mellan Krafla och Leirhunkr 

 vid Myvatn i Nordostlandet. Nästan alltid åtföljande qvarztrachyten och såsom afkyl- 

 ningsskorpa på denna förekommer en giasig pechsten, hvilken mera undantagsvis är 

 spärolithiskt utbildad och i sammanhang hvarmed äfven förekommer en verklig sphäro- 

 litfels (vid Hamarsfjorden i Ostlandet). Slutligen uppträder i äldre och yngre lava en 

 typisk ohsidian, hvilken äfven stundom är sphärolitisk. 



I geologiskt hänseende närmare basalterna, men i kemiskt och mineralogiskt hän- 

 seende närmare trachyterna och således bildande öfvergången dem emellan står den 

 isländska augitandesiten. Till denna bergart höra såväl nyare lavor, som äldre kristal- 

 liniska bergarter. Dels äro de mera finkorniga till täta, hvarvid endast den kemiska 

 analysen kan fälla utslaget, dels hafva de beståndsdelarna tydligt utkristalliserade. Isyn- 

 nerhet typiskt utbildad förekommer augitandesiten, enligt Ziekel, i berget Kvigyndis- 

 fell norr om Thingvallavatn. Bergarten vid Hafnarfjord, hvars fältspat af Forchhammer^) 



') Aiiiial. Chcm. u. Phann. LXVI. 17. 



-; Ovorsigt över Vidensk. Selsk. Forli. 1842. Sid. 43. 



