ISLANDS BEEGSBYGGNAD. 17' 



hade enligt inbyggarnes utsago bildats för några få år sedan genom jökelns framskri- 

 dande längre än vanligt, livarvid den plöjt upp gruset framför sig. Nu har jökeländan 

 åter dragit sig tillbaka från grusvallen och lemnat densamma qvarliggande pä slätten som 

 en ås. Att denna skridjökel för närvarande är utbredd öfver större landsdelar, än den 

 fordom intagit, bekräftas deraf, att den vid sin norra ända beströr marken med runda 

 kakor af torf, som framkomma under jökeln, hvilken således derstädes betäckt en myr, 

 hvars innehåll nu lägges i dagen. 



Ungefär midt på Skeiöarårsanden, ej långt från jökelns nuvarande ända, ligger 

 en äldre rullstensås, 70 — 80 fot hög, hvilken tydligen uppkommit pä samma sätt. 

 Den ligger nämligen parallelt med jökeländan och kan lika litet som den förra utgöra 

 en ändmorän, emedan den uteslutande består af afrundade stenar. Rullstensåsar, be- 

 lägna i riktning tvärt öfver dalgången, förefinnas äfven hos oss. Längs med dalgången 

 strykande åsar äro för öfrigt i Island icke sällsynta på ställen, som jöklarna lemnat. 



En dylik ås hvilar på de förut omnämnda slipade bergytorna vid inre bugten af 

 Reyöarfj orden. Der Tungudalen nordvest om Eskifjord mjmnar ut i Fljotsdalen före- 

 finnes åfven en dylik ås; likaså i Ljosavatnskarö mellan Skjålfandifloden och Eyafjorden. 

 Dessa åsar hafva till skilnad från våra aldrig befunnits nedsänkta under hafsytan, så- 

 som saknaden af betäckande sand och lerlager och bristen på fossila lemningar gifva 

 vid handen. 



Jättegrytor äro i Island hittills icke kända, så vidt jag vet; spår af en dylik har 

 dock anmärkts af Kjerulf uti bugten vid Reykjavik. Jag har i ett annat arbete, som 

 för närvarande ligger under pressen, ^) i korthet framhållit den betydelse dessa jättegrytor 

 torde ega för afgörandet af frågan om friktionsfenomenets förklaring genom glacier- 

 theorien. Enligt der framställda grunder har detta Kjerulfs fynd sin betydelse. Man 

 kan för öfrigt icke vänta, att Islands sprickfyllda bergyta skall i någon talrikhet hafva 

 bevarat de jättegrytor, som der möjligen bildats under den fordna landtisen, liksom 

 den starka grusbetäckningen hindrar deras upptäckande. 



Erratiska block af granitartade bergarter, hvilka, som man vet, alldeles saknas i fast 

 ^ klyft i Island, hafva, efter hvad jag erinrar mig, endast träffats i bugten vid Hiisavik på 

 Nordkusten, och ingenstädes högre upp på land. Detta ådagalägger tydligen, att Island 

 varit upphöjdt öfver hafvets 3^ta, innan den nuvarande fördelningen af hafsströmmarnas 

 rigtning i det omgifvande hafvet inträdt. I våra dagar nedför den kalla polarströmmen 

 hvarje vinter eller vår drifis mot landets nordkust. Tvifvelsutan anlända dermed äfven 

 ilj^ttblock till kusten. Om landet legat i någon mon lägre under tillvaron af denna 

 hafsström, skulle flyttblocken således blifvit aflagrade på olika höjd öfver hafsytan, men 

 något dylikt har icke egt rum. Landets höjning öfver hafvet infaller således i allmän- 

 het före den nuvarande tidsåldern. Undantag härifrån eger dock rum i fråga om den 

 sydvestra delen af landet, enligt hvad längre fram visas. 



Pä växtlighet blottade grusfält tillhöra en af de vanligaste företeelser i Island. 

 Deras tillvaro på det högre platålandet har redan omnämnts. Äfven nere vid hafs- 

 kusterna, der stormarna bortsopa växtligheten, anträffas de. En dylik grusmark be- 



') Istiden i Norden, Föreläsningar liällnn. i Stockholm hösten 1866. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 7. N:o 1. 



