16 c. W. PAIJKULL, 



För öfrigt tyckes denna ås icke befinna sig under fortsatt bildning. En trovärdig 

 man har berättat mig, att jökelelfven för 100 ar sedan skall hafva flutit fram alldeles 

 vid sidan af åsen, men då ändrat sin bädd, antagligen vid ett jökellopp. 



I hvilket samband dessa emellertid må hafva stått till hvarandra, synes det mig 

 ovedersägligt, att den sednare utgör en produkt af skridjökelns och dess elfvars verk- 

 samhet, ehuru förloppet vid åsbildningen ännu icke med någon visshet kan bestämmas. 



Beträffande ett par andra rullstensåsar i Island kan dock detta samband med be- 

 stämdhet uppvisas, hvarvid likväl icke alldeles samma orsaker varit verksamma, som 

 vid Sölheimajökeln. Den ena af dessa åsar är belägen på Skeiöarärsanden nedanför 

 jökeln af samma namn, den andra på BreiÖaraerkrsanden, båda parallelt med jökeländan, 

 under det åsen vid Sölheimajökeln ligger parallelt med dalgångens längdrigtning och 

 således skjuter rätt ut från jökeländan. 



Såväl Skeiöarår- som Breiöamerkrsanden utgöra särdeles märkliga företeelser i 

 geologiskt hänseende. Dessa vidsträckta grusfält äro, åtminstone i närheten af jökeln, 

 bildade nästan uteslutande af rullstenar, hvilka äro lika afrundade som klapperstenen 

 vid en hafsstrand, en del dock rundtorn försedda med fina ritsor i alla riktningar. Till 

 och med ända invid jökeln äro kantiga jökelstenar, slipade endast på en sida, sällsynta, 

 ja, till och med 50 — 60 fot upp på jökeln ligga massor af sand med afrundade stenar 

 och stora, repade block, som gjort vandringen från jökelns botten uppåt. 



Stenarna vid jökeländan hafva uppenbarligen blifvit afrundade af de talrika elfvar, 

 strömmar och bäckar, som allestädes framspringa från jökeln, efterhand förändra sitt 

 lopp och sålunda blifva i stånd att rulla och afnöta allt, som framföres under jökeln, 

 eller som nedfaller från dess yta. Men emedan bäckarna, såsom nämndt, städse för- 

 ändra sitt lopp, blir följden deraf, att der förr en strid ström forsat fram, silar nu en 

 sakta bäck. Den förra har medfört rullstenar, större och mindre, och utbredt dem 

 på slätten, den sednare medför endast fin sand och lera och aflagrar detta ofvanpå 

 och emellan ridlstenarna ; derigenom uppkommer ruUstenssand och ruUstensler . 



När dylika lager sedermera träffas på ställen, som jöklarna lemnat, stannar man, 

 likasom i fråga om rullstensåsarna, i villrådighet om deras rätta ursprung, emedan det 

 förefaller besynnerligt, att samma grundorsak kunnat föranleda bildandet af tvenne så 

 skiljda saker som en rullstensbädd och ett lerlager. 



Hvad beträffar de fina ritsor, som stundom träffas rundtom rullstenarna, taga vi 

 för gifvet, att dessa äro ett senare verk af jökeln, eller med andra ord, att de kantiga 

 stenskärfvor, som nedfallit i remnorna af jökelisen eller af densamma möjligen äfven 

 lösryckts från dalbottnen, först blifvit slipade och fårade af jökeln vid dess framskri- 

 dande, men sedermera, när jökelelfvarna gripit dem, tillrundats och såsom sådana 

 blifvit lemnade af elfven, fria från de fåror, de erhållit genom slipningen under jökeln. 

 Men när derefter jökeln vid ett periodiskt framskridande tryckt sig fram öfver rull- 

 stensbäddarna, hafva rullstenarna ånyo blifvit underkastade gnidning, nämligen emot 

 hvarandra, hvarvid de förut nämnda ritsorna rundtom dem i alla rigtningar uppkommit. 

 ■ Detta har varit verkan i smått af jökelns framskridande; i stort hafva deremot 

 vid jökeländans framskjutande vallar af rullsten, rullstensåsar uppkommit. Ett färskt 

 exempel derpå erbjuder en ås på Breiöamerkrsanden, nära dess norra ända. Denna ås 

 är 30 — 40 fot hög med småkuUrig i-ygg och ungefär \ mil i längd. Denna "öldur" 



