ISLANDS BEEGSBYGGNAD. 15 



.gröpat ;5orclarna, ty inskärningarna i bergytan nedanför de nuvarande skridjöklarna 

 hafva efter hand blifvit utfyllda, sedan kusten alltmer upphöjts öfver hafvet, eller jök- 

 larna dragit sig tillbaka. Men blicka vi upp mot dessa, der de nedskjuta mellan qvar- 

 stående bergsryggar och toppar, så förstå vi lätt, hvarifrån de ofantliga massorna af 

 utslammadt material härleda sig, likasom vi inse, att om den nuvarande jökelisen bort- 

 tages, återstå i skridjöklarnas ställen djupa dalar, nedskurna genom horizontala lager, 

 hvilka endast behöfva sänkas i jemnhöjd med hafsytan, för att bilda fjordar. 



Till de företeelser, som otvifvelaktigt hänvisa på istiden, räkna vi rullstensåsarna, 

 Norges Ra'er, hvilka icke heller saknas i Island. Förut O har jag redan framlagt de 

 grunder, enligt hvilka jag icke kan biträda åsigten om åsarnas bildande under hafvets 

 yta och dervid äfven gissningsvis uttalat min förmodan om deras sammanhang med de 

 forntida skridjöklarna. 



Men emedan jökelfenomenerna då ännu icke voro mig bekanta genom egen åskåd- 

 ning, förleddes jag att antaga, att denna bildning försiggått i floder af betydligare djup. 

 Felaktigheten uti detta sistnämnda antagande har jag genom kännedomen om de is- 

 ländska rullstensåsarna till fullo insett, på samma gång jag kunnat anteckna iakttagel- 

 ser, som bestämt lägga i dagen det nära sammanhanget mellan äsbildningen och jök- 

 larna. 



Det är ofvan nämndt, att jökelelfven från Solheimajökeln framflyter i en bred 

 dalgång mellan väldiga grusväggar, hvilka utbreda sig åt både öster och vester i Söl- 

 heima- och Skögasanden. Dessa på växtlighet fullkomligt blottade grusfält för- 

 skrifva sig helt säkert från ett forntida, väldigt jökellopp, måhända vid ett vulkanut- 

 brott i jökeln. Gruset i dessa öcknar utgöres icke af rullsten, xitan af smärre små- 

 stenar, som visserligen äro kantstötta, men dock långt ifrån afrundade som rullsten. 



Men i botten af dalgången invid Fiililsekrs flodbädd alldeles för ändan af skrid- 

 jökeln och stödd mot denna befinner sig en tydligt utbildad rullstensås af omkring 50 

 fots höjd, sträckande sig rätt ut från jökeländan, parallelt med elfven. Denna ås är 

 några hundra steg i längd med skarpt afsluttande sidor. Något längre ned mot hafvet, 

 ehurii icke alldeles i förlängningen af denna vall, ligger en annan, likaledes af utpräglad 

 åsform. 



Man må icke misstänka, att denna ås skulle utgöra en från denudationen be- 

 varad återstod af de genom floddalen numera skiljda, men måhända en gång samman- 

 hängande Sköga- och Sölheimåsanden. Dess material är nämligen af helt annan be- 

 skaffenhet, det utgöres af skiktad sand, med större och mindre rullstenar samt äfven 

 ett och annat större block, då deremot Skögasanden bildas af mera likformigt, kantigt 

 grus, som icke varit utsatt för någon synnerlig rullning. 



Icke heller kan åsen tillhöra en midtelmorän, som framburits af jökeln och af- 

 lagrats vid dess tillbakadragande. Ty stenarna äro rullade i jökelelfven, en och annan 

 dessutom äfven ritsad och således framkommen under jökeln. Såsom är nämndt, iakt- 

 tages äfven skiktning i de sandmassor, som bilda hufvuddelen af denna ås, hvilke't ut- 

 visar, att den bildats under långsamt utsvämmande af beståndsdelarna. 



') Vet.-Åkfid. Ofv. 1864, sid, 319. 



