14 c. W. PAIJKULL, 



dast en geogr. mil aflägsna, 740 fot höga fjället Hjörleifshöfdi, med mindre man upp- 

 steg 200 famnar högt (sannolikt öfver hafvet). 



Under utbrottet 1823 höjdes Myrdalssanden märkbart, sä att vägen deröfver till 

 Kuöafloden tillryggalades på kortare tid än förut till följd af dalsänkningarnas fyllande. 



Numera utgöres Myrdalssanden af en jemn eller något vågformig sand-öcken; den 

 svarta vulkaniska sanden utgöres dels af en fin flygsand, dels af en redan tillhårdnad 

 tuff, som knappast ger vika för hästhofvai^na. 



För att ytterligare gifva ett begrepp om de snart sagdt otroliga krafter, som äro 

 i verksamhet vid dessa vattenstörtningar, må vi erinra om, huru vid utbrottet i Örajfa- 

 jökeln 1727 till följd af isens afsmältande ett stort stycke af skridjökeln lossnade 

 och gled ned på slätten mellan Hof och Sandfell. Der bildade den ett isberg så högt, 

 att inbyggarna i Hof knappast kunde skönja toppen af det endast 5 geogr. mil aflägsna, 

 på andra sidan SkeiÖårsanden belägna, 2445 fot höga fjället Lémagniipr. ') 



Utom de öfversvämningar, som ega rum vid vulkanutbrotten, hvilka, om de ock- 

 så äro ofantligt förödande, likväl mera sällan förekomma, inträda äfven periodiska öfver- 

 svämningar från jöklarna utan känd orsak. Dessa benämnas i Island jökelhlaup. De 

 äro isynnerhet kända från Sölheimajökeln, en skridjökel på södra sidan af Eyafjalla- 

 jökeln, der Fiililaskr, en af vätesvafla stinkande jökelelf upprinner. Från denna jökel 

 inträffa jökellopp flera gånger under sommaren, hvarvid flodbädden, som är nedsänkt 

 mellan 80 — 100 fot höga grusvallar, Sköga- och Sölheimasanden kallade, och omkring 

 \ mil bred, mer och mindre fjdles af det framstörtande vattnet, som medför talrika is- 

 stycken från jökeln, likväl utan att spränga dess ända. Ett dylikt jökellopp lärer fort- 

 fara ett par, tre dagar. Man vill på stället veta, att dessa jökellopp bero på tillvaron 

 af en öppen sjö uppe i skridjökeln, som efterhand fylles och tömmer sig på detta sätt. 

 Från den 3 geogr. mil breda Skeiöarärjökeln sker jökellopp hvart sjunde till tionde 

 år, hvarvid en stor del af sanden öfversväramas, och grusmassor utföras, som sedan bli 

 liggande som vallar eller kullar på sanden och benämnas "öldur", hvilket nau)n dock 

 äfven omfattar dylika grussamlingar i allmänhet. Man antar i Island, att de periodiska 

 jökelloppen möjligen äfven kunna bero på tillvaron af varma källor uppe i jöklarna, 

 hvilket måhända icke kan anses osannolikt, eftersom vulkanutbrott icke äro främmande 

 för dessa nejder. 



Genom jökelloppen utföras betydliga massor af löst material mot hafvet, men 

 ännu betydligare naassor af samma slag utsvämmas naturligtvis med de stundligen ver- 

 kande, talrika jökelelfvarna, hvilka dels genom sitt slammiga vatten dels genom de ste- 

 nar, de rulla efter sin botten, i hög grad understödja denudationen. 



En liten jökelbäck från Svinafellsjökeln i sydlandet kastade vid sitt framsprin- 

 gande under jökeln väldiga stenar emot hvarandra, hvarvid hördes dofva dån såsom af 

 starka skott. 



Sammanlägges allt detta, finner man lätt, att den omständigheten, att Islands 

 sydkust för närvarande saknar inskärningar oaktadt skridjöklarnas tillvaro hufvudsak- 

 ligen på denna kust, icke utgör något bevis emot vårt antagande, att skridjöklarna ur- 



') Olaus Olavius, Oekonomisk Rei-se, Kiöheiiliavn 1780. 



