ISLANDS BERGSBYGGNAU. 13 



inre mot kusterna efter dalgångarna. De utstråla derföre åt alla håll. Det är tydligt 

 att friktionen här måste hafva verkat öfver hafsytan. Intet berättigar oss nämligen att 

 antaga, att Island i nyare tider varit nedsänkt under hafvets nivå 1000 — 1500 fot, hvil- 

 ket vore nödvändigt, för att förklara fenomenet enligt drifisteorien. Icke heller låter 

 det sig med någon rimlighet förutsättas, att med den starka denudation, som egt rum 

 i Island, en bergyta på nämnda höjd öfver hafvet skulle ända tills nu bibehålla samma 

 prägel, den en gång erhöll, då den befann sig i hafvets nivå eller under densamma. 

 Tvärtom har Islands yta från tertiärtiden undergått de största förändringar genom de- 

 nudationen. 



Ett ytterligare bevis på jöklarnas forntida utbredning öfver Island finner jag, i 

 enlighet med Danas åsigt, i de djupa och talrika fjordarna. Åtskilliga författare, så- 

 som NiDDA, Robert, Waltershausen, hafva visserligen i dessa velat se ofantliga remnor 

 ("Vallées dechirées", "Aufspaltungsthäler"), som af denudationen bifvit ytterligare ut- 

 vidgade, men då dess :Qordar genomskära horizontala eller i det närmaste horizontala 

 berglager, i hvilka på sin höjd några fot mäktiga remnor — de befintliga gångarna — 

 kunnat öppna sig, faller misstaget i fråga om ett dylikt tydande af fjordarnas uppkomst 

 straxt i ögonen. Ty att berglager skulle hafva flyttat sig tusentals fot i horizontalen 

 med bibehållande af sitt ursprungliga vågräta läge är naturligtvis en orimlighet. Och 

 emedan fjordarna förekomma rundt om landets kuster, skulle i dylikt fall ovillkorligt 

 någon uppresning af lagren någonstädes inträffat, hvilket icke är fallet. Att sydkusten 

 af Island numera är jemn och afrundad beror på utsvämningar från jöklarna, sedan 

 dessa dragit sig tillbaka från hafvet, hvarvid fjordarna blifvit utfyllda och hafvet till- 

 bakaträngdt. Man har till och med ett historiskt exempel härpå. 



En dalsänkning vester om Höfdabrecka under Myrdalsjökeln, såsom den östra 

 delen af Eyafjallajökeln benämnes, har nämligen till följd af vulkanen Katlas eller 

 Kötlugjås utbrott blifvit förvandlad från haf till land. Vid utbrottet är 1660 d. 3 Nov. 

 framstörtade sålunda genom denna dal en vattenmassa, uppfylld med grus och slamm, 

 hvilken steg 49 famnar högre, än någon vattenstörtning från jökeln i mannaminne stigit. 

 Detta vattenflöde fortsatte under flera dagar, än starkare, än svagare, öfversvämmande 

 äfven Myrdalssanden, ett öckenfält öster om Höfdabrecka, så långt man kunde se från 

 det sistnämnda, på en hög bergsrygg belägna stället. Alldeles otroliga grusmassor jemte 

 isstycken utfördes härvid: på en enda natt blef torrt land, der man förut fiskat på 20 

 famnars djup. 



Utbrottet 1723 ger icke detta efter. En flod frambröt dervid öfver Myrdals- 

 sanden, uppfylld med slam, halfsmält snö och isstycken, stora som simmande öar, 

 hvilka fyllde hafvet, så långt blicken nådde från de 6 — 700 fot höga fjällen vid kusten. 

 Hufvuddelen af de från jökeln utförda ismassorna skall hafva blifvit stående på grund 

 på \ mils afstånd från land och på 100 famnars djup. Isvallen bildade derifråu liksom 

 en hög bergsrygg upp öfver landet, ända upp mot jökeln. Den af denna ismassa i 

 hafvet uppkastade våg nådde vida omkring och dess verkningar motsvara enligt be- 

 skrifning ') de vid jordbäfningar uppkastade vågornas. Isvallens höjd på Myrdalssanden 

 skall hafva varit så betydlig, att man från Höfdabrekka fjäll icke kunde ögna det en- 



') Manuskript ora de isländska vulkanerna af JöN Hallgrimsson, benäget meddeladt af Professor Steenstrup. 



