12 c. W. PAIJKULL, 



i norr af Längjökelns förberg, hvilka afslutta mot låglandet vid Haukadalr och MiÖdalr 

 och i vester fortstryker öfver landets största insjö, Thingvallavatn, ända fram till hafvet 

 vid Reykjavik, ehuru här mera inträngdt mellan de begränsande fjällen, uppnår enligt 

 Kjerulf i Laugardalen en höjd öfver hafvet tif 250 fot, vid Geysir af 300 fot, vid Sol 

 heima vid Laxå (mellan Hruni och Hreppholar) 400 fot, vid Yöa sydvest om Skälholt 

 vid Hvitå 140 fot, vid Håls vid foten af Hekla 362 fot. Thingvallavatn intar 350 fots, 

 Mossfellsheden vester derom 400 — 450 fots höjd öfver hafvet. 



Floderna, som näras af de väldiga jöklarna i landets inre, äro ganska ansenliga» 

 strida och forssande. Tjörsån och Hvitån stå icke efter Rhen i sitt mellersta lopp, 

 säger Walteeshasen. Redan vid sin källa i jöklarna uppspringa dessa elfvar som full- 

 färdiga floder, såsom till exempel den beryktade Jökulså på BreiÖamerkrsanden, hvil- 

 ken är en knapp half mil i längd från jökeln till hafvet, men likväl ett af landets 

 starkaste vattendrag. 



Låglandet, likasom bottnen af de större dalgångarna, är betäckt med alluvier och 

 torf, hvilken sistnämnda till exempel i torflagret vid Reykjavik uppnår 6 fots mäktig- 

 het. Dessa torflager innehålla enligt inbyggarnes utsago endast stammar af björk, 

 som således utgjort landets enda trädslag, åtminstone efter istiden, då torfmossarna 

 bildat sig. 



Det högre platålandet, hvilket långsamt uppstiger från hafvet, äfvensom bergs- 

 passen, äro deremot täckta med gammalt jökelgrus, och som detta ofta saknar all be- 

 täckning af växtlighet, utgöra dessa pass särdeles lämpliga fält för studerandet af detta 

 verk af de äldre jöklarna. Såsom till exempel isynnerhet tydligt kan iakttagas på det 

 förut omnämnda passet mellan Eskifjord och Lagarfljötsdalen, eller mellan denna och 

 SeyÖisfjord, hvilar det leraktiga gruset med de inbäddade, dels kantiga, dels repade och 

 polerade stenarna på polerade och repade berghällar, der repoi-na gå parallelt med 

 dalgångarnas riktning. I botten af dalgångarna iakttagas dessa "roches moutonnées" 

 mera sällan till följd af den starka grusbetäckningen. Ett särdeles vackert exempel 

 har jag dock träffat vid norra stranden af inre bugten af Reyöarfj orden; de af- 

 rundade berghällarna sticka der mycket tydligt af mot de skarpa afsatserna ett par 

 hundra fot högre upp i fjällväggen. Likaså i de låga, långsträckta bergsryggarna 

 i norra ändan af Fljötsdalen mot HjaltastaÖr. På den gamla lavan vid Reykja- 

 vik iakttages fenomenet äfven, likaså nedanför Ok på gammal lava; på alla ställen 

 i öfrigt, der bergarten varit egnad att bibehålla reporna. På vestra sidan af Blanda 

 vid vägen från M^lifell till Kalmannstunga har jag isynnerhet träffat djupa och utfårade 

 repor, allt på basalt. På den lösare tuffen anträffas de naturligtvis mera sparsamt. 

 Ett vackert exempel ger en liten klyfta invid Storiniipr vid Thjårså. Denna är be- 

 gränsad af lodräta väggar, endast några få steg i bredd, något mera i längd; bergarten 

 utgöres der af palagonittuif med inbäddade vulkaniska fragmenter; den ena väggen är 

 vittrad och något nedfallen, men den andra är oskadd och bibehåller reporna särdeles 

 tydligt; dessa framgå både öfver den lösa tuffmassan och de fastare stenarna deruti. 

 Någon bäck flyter icke genom denna klyfta, hvarföre rinnande vatten omöjligt kan 

 hafva medverkat till dessa repors uppkomst, förutsatt att detta öfverhufvud vore möj- 

 ligt. Om åter klyftan blifvit bearbetad af hafsvågorna, skulle väggen vara undergräfd, 

 hvilket icke är händelsen. Repornas allmänna riktning går från höjdplatån i landets 



