ISLANDS BEEGSBYGGNAD. 11 



En öfversigtlig framställning af Islands Geologi, särdeles i petrographiskt hän- 

 seende, finner man i bihanget till Ziekels ofvan citerade arbete om Island. ') 



Rörande Islands topografiska förhållanden, må här i korthet anföras några ord. 

 Landet bildar en från hafvet småningom uppstigande höjdplatå, som mellan Hofs- och 

 Vatnajökeln på den så kallade Sprengisanör når sin högsta höjd med 2200 fot, under 

 Sandfell norr om Eiriksjökeln 1700 fot, vid Sasluhus vester om SkjaldbreiÖ i vestlandet 

 1024 fot, vid Grimstadir öster om Jökulså i Axartirf>i 1356 fot. Denna höjdplatå är 

 i nordlandet uppskuren af djupa dalar, som småningom uppstiga mot landets inre, åt- 

 skiljda af höjdryggar, i hvilka platåländet afsluttar mot hafvet. Öfver dessa ryggar 

 eger samfärdseln rum genom lägre pass eller tvärdalar, som benämnas skarÖ. Ett 

 dylikt skar5 vid Möbergsell söder om Kirkjuska.r5 i nordvestlandet ligger enligt Kjer- 

 ULF 1100 fot, ett annat från Hallardalen till SkiÖarstaÖir 716 fot öfver hafvet. De af 

 dessa tvärdalar afskurna taffelpartier nppnå 2000 till 3000 fots höjd. 



Ostkusten af Island öster om Lagarfijots dalgång är inskuren af djupa och trånga 

 dalar, som tvärt uppstiga mot de begränsande, trappformiga fjällen, hvilka framstryka 

 med skarpa ryggar och resa sig i toppar, som nå en betydlig höjd, såsom till exempel 

 den väldiga pyramiden Biilandstindr vid Berufjord, 3388 fot hög. Passen emellan fjor- 

 darna ligga ganska högt; sålunda mellan Eskifjord och Lagarfijots dalgå.ng 1500 fot, 

 enligt Robert. 



Likartad synes den topografiska beskaffenheten vara af den nordvestra halfön, 

 hvars hufvudmassa bildas af de tvenne betydliga jökelfjällen Glåmu- och Drånga-jökeln, 

 hvardera närmare 3000 fot i höjd. 



Vestkusten utmärkes af de tvenne vulkaniska halföar, som der utskjuta i hafvet, 

 och bilda Breiöifjord och Faxafjord. Från dessa inskjuta smärre fjordar, som fortsätta 

 i dalgångar in mot land. Taffelfjellen Esja med öfver 2500 och Skarösheiöi med 

 bortåt 3000 fots samt Akrafjäll med 1160 fots höjd utgöra förmurar emot hafvet vid 

 inre sidan af Faxafjord. 



Sydkusten af Island är utfylld genom utsvämningar från jöklarna, dels till följd 

 af skridjöklarnas dagligen nötande verkningar, dels till följd af vulkanutbrotten, hvar- 

 vid ofantliga massor af grus och slam vid snöfjällens smältning utföras i hafvet. Efter 

 denna kust saknas derföre fjordarna. 



Jöklarna resa sig med ytterst tvära väggar från höjdplatåer, dels i landets midt, 

 såsom Hofsjökeln och Längjökeln, hvilka anses stiga mer än 3000 fot öfver platålandet 

 och således böra uppnå öfver 5000 fots höjd öfver hafvet, dels vid kusterna. Bland 

 dessa märka vi Eyafjallajökeln, 5432 fot, och den vidsträckta, 150 geogr. qv.-mil stora 

 Vatnajökeln, hvars högsta del, Ör^fajökeln, tillika uppbär landets högsta fjälltopp, 6241 

 fot. Lagarfljotsdalen i Ostlandet tillhör en af Islands öppnare dalgångar, likaså dal- 

 gången mot Skagafjorden i Nordlandet. Det enda verkliga låglandet är beläget kring 

 Thjorsäns och Hvitåns, eller som den vid sitt utlopp kallas, Olfusåns, och Markarfljots 

 nedre flodområden. Detta lågland, som i öster begränsas af Eyafjallajökeln och Hekla, 



') Enstaka bidrag till den allmänna kännedomen om landets bergsbyggnad förefinnas äfveu i de talrika rese- 

 beskrifningarna om den namnkunniga ön. Bland dessa förtienar måhända isynnerhet att framhållas Ebexezek, 

 Henderson, Iceland etc, Ediiiburäh, 1818. 



