10 c. W. PAIJKULL, 



författares. Winkler söker nämligen, som förr är nämndt, till och med emot egen er- 

 farenhet bevisa basaltlagrens uppkomst på sedimentär väg. Isynnerhet har det varit 

 deras betydliga utsträckning, såväl i höjd som ytvidd, som öfverväldigat denne be- 

 traktare, så att han icke kunnat inse möjligheten af ett vulkaniskt ursprung för de 

 basaltartade bergarterna. Mot den enformighet i dessa lagers sammansättning, som 

 Winkler omnämner, har jag redan anfört inkast. Dessa skola blifva ännu påtagligare, 

 när de undersökta fjällens natur i det följande kommer att närmare beskrifvas. Wink- 

 LERS arbete tyckes för öfrigt gifva vid handen, att de isländska basaltfjällens samman- 

 sättning icke varit honom särdeles nöjaktigt bekant. Han har, såvidt synes, knappast be- 

 stigit ett enda dylikt fjäll. Sjelf anmärker Winklee äfven (sid. 175), att han vid skär- 

 skådandet af de väldiga fjällmassorna intagit sin ståndpunkt "unmittelbar am Fusse 

 desselben". I sådant fall tyckes rättigheten till slutsatsers dragande i sjelfva verket 

 kunna betviflas. 



Winkler uppger som en allmän regel i Island, att tuffen intar de lägre och 

 "trappen" de högre belägna delarna af fjällen. Detta strider till en början emot K.JER- 

 ULFS iakttagelser, som tvärtom förklarar, att inom den del af landet, der tufflagren äro 

 rådande, hvila dessa ofvanpå "trapp"-lagren. Men äfven om Winklers ujjpgift skulle 

 vara den rätta, hvilket jag icke kan medgifva, inses icke, huru detta kan utgöra något 

 bevis emot dylika bergsryggars eller bergsplatåers uppkomst på vulkanisk väg. Huru 

 litet ett dylikt inkast kan gälla, finner man straxt vid tanken på den starka denuda- 

 tionen i landet under istiden. Genom densamma kunna nämligen väldiga tufflager, som 

 möjligen en gång hvilat ofvanpå basaltlagren, blifvit bortförda. Dessa, såsom lösare, 

 hafva naturligtvis förr fått ge vika, än den hårdare basalten. På slätterna, nedanför 

 de stora jöklarna i Ostlandet, finner man mera sällan tuffartade stenar, deremot allmänt 

 de fastare doleriterna och basalterna, oaktadt tuffen träffas öfverallt i kanten af jök- 

 larna. 



Såsom ytterligare bevis mot basaltlagrens eruptiva natur anför Winkler gångarna. 

 Stundom har han sett dessa utkila i tunna ådror, der den smälta massan icke skulle 

 hafva kunnat tränga fram till följd af afkylningen. Detta är ett omtvistadt kapitel, 

 der det är svårt att ernå ett bestämdt resultat, när man icke känner det djup under 

 jordytan, der gången utkilat, och således icke kan taga de omgifvande berglagrens tem- 

 peratur med i beräkningen. För närvarande vill jag blott anmärka, att en viss för- 

 sigtighet är af nöden vid bedömmandet af dessa gångars geognostiska läge. Hvad som 

 stundom tages för en gång, kan måhända vara endast en på bergväggen löst qvarhän- 

 gande gångmassa, som denudationen ännu icke hunnit bortskaffa. 



Den ultraneptunistiska åsigt, som Winkler framkastat, är för öfrigt af beskaffen- 

 het att vederlägga sig sjelf. Ty då slutresultatet af Winklers åsigt blir, att basalt- 

 lagren bildat sig icke genom aflagring af uppslammadt material, utan genom uppträn- 

 gande af bergartmassa underifrån, så är begreppet eruption likväl bibehållet. När dess- 

 utom de erruptiva bergarternas beskaffenhet alldeles öfverenstämmer med lavornas, så- 

 som äfven Winkler flerstädes medger, så tyckes intet ytterligare bevis vara af nöden. 

 Och det skulle också i sjelfva verket vara en alldeles bortkastad möda att särskildt 

 bemöda sig om en vederläggning af det Winklerska föreställningssättet. Verkligheten 

 sjelf talar ett alltför kraftigt språk deremot; låt oss blott läsa det rätt. 



