DJURLIFVET I ISHAFVET. 5 



hvilken ö man under uppseglingen till Spetsbergen städse möter driiis, så har man hvad 

 hvalfångarne kalla "a close season". Huruvida ifrågavarande år var en sådan är mig 

 obekant, då vi aldrig kommo så nordligt eller östligt. 



Att denna kolossala drifismassa, från norra Spetsbergens latitud nedåt upptagande 

 en sträckning af omkring 20 breddgrader, betecknar området af en i SV. riktning gå- 

 ende kall ström, med hvilken den långsamt föres söderut, är sedan hvalfångstens äldre 

 dagar bekant. Sälfångai^ne känna också väl till denna ström. Att Jan Mayen är be- 

 lägen inom densamma, framgår redan af de massor af drifved, bestående af nordiska 

 barrträd och björkar, som Scoeesby och Vogt sågo uppstaplade på dess strand. Äfven 

 i hafvet häromkring skall man efter sälfångarnes uppgift ej sällan se drifved; sjelf såg 

 jag endast en gång ett vrakstycke af ett fartyg, efter förmodan tillhörande någon för- 

 list Spetsbei'gsjakt. 



Ofver den allmänna beskaffenheten af den i det föregående omtalta isbarriére 

 kan hänvisas till Scoresbys arbeten. — Några iakttagelser öfver utseendet af den is, 

 som anträffades i grannskapet af Jan Mayen, skall jag här tillåta mig att anföra, be- 

 ledsagade af några på ort och ställe gjorda teckningar, hvilka torde hafva något in- 

 tresse såsom upplysande för det sätt hvarpä hafsisen bildas. Den ganska utbildade, 

 polarisen beträffande terminologi, som man finner i reseskildringar från de arktiska 

 hafven, är i de flesta fall uppgjord med afseende på den större eller mindre segelbar- 

 heten, eller, der detta icke är händelsen, saknar man merendels en närmare redogörelse 

 för den genom benämningen antydda särskilda beskaffenheten deraf. 



Efter länge ihållande sydliga eller ostliga vindar bildar isen en så tätt packad 

 massa att fångstfartygen endast med svårighet kunna intränga i densamma. Nordvest- 

 liga och nordliga vindar anses såsom de fördelaktigaste, alldenstund de sprida isen, så 

 att den kommer att ligga i långa "strimlor" eller band, emellan hvilka fartyget utan 

 svårighet finner en väg. Större "klaror" eller fria vattenytor uppstå äfven efter så- 

 dana vindar inom isen. 



Man kan i afseende på denna hufvudsakligen skilja emellan tvenne slag: yngre 

 is, som bildats på dessa breddgrader, och äldre, sannolikt hitförd från aflägsna, kallare 

 delar af polarhafvet. 



Denna sednare utgjordes af flata snöbetäckta fält med vanligen bi^ant afskurna 

 kanter och af en eller annan, någongäng ända till trcinie alnars höjd öfver vattenytan. 

 Tjockleken måste således i det hela varit ganska betydlig. I trovärdiga reseskildringar 

 omtalas sådana isstycken af ofantlig, stundom milslång, utsträckning; de största 

 jag sjelf sett öfverstego dock näppeligen särdeles 100 alnar i diameter och höllo van- 

 ligen, efter ögonraått att döma, knappast hälften. Storleken är naturligtvis beroende af 

 det för hafvets inverkan mer eller mindre skyddade läget och de anförda dimensions- 

 förhållandena hafva således, såsom uttryck för något tillfälligt, ingen annan betydelse, 

 än att i allmänhet angifva hvad som i dessa delar af Ishafvet var det vanliga och hvad 

 som af sälfångarne blef ansedt såsom stor is. Rink anmärker också att den drifis, som 

 från ostsidan af Grönland drifver upp mot vestkusten och som der får namn af stor- 

 isen eller Spetsbergsisen, består af stycken på 10 — 20, sällan 50 alnars längd och om- 

 kring 6 alnars tjocklek. Stycken på 1000 alnar äro en stor sällsynthet. 



