8 AUG. QUENNERSTEDT, 



rade hemtade iakttagelserna kunna härigenom ställas i ett ännu vidsträcktare, om också 

 ännu på blotta sannolikheter sig stödjande sammanhang. 



Uti hela det af mig befarna drifisområdet hade vattnet, sedt genom roderöppnin- 

 gen, ständigt den djupa blå färg, hvilken man annars sett tillskrifvas de varma hafs- 

 strömmarnes vatten. Först sedan vi lemnat isen bakom oss, antog vattnet en grön- 

 aktig färgton. Näbbhvalar och delphiner började nu visa sig. 



Ofver temperaturförhållandena hänvisar jag till den i slutet af uppsatsen bifogade 

 tabell, som dock ingalunda kan göra anspråk på någon fullständighet, då observatio- 

 nerna, till följe af utflygter från fartyget eller af andra orsaker, stundom kommo att 

 utfalla. Den högsta observerade köldgraden under den kallaste månaden uppgick, så- 

 som man häraf ser, icke till mer än — 12,5" R. Sälfångarne förklarade dock, att detta 

 år varit utmärkt af en jemförelsevis blid väderlek, likasom äfven af mindre stormande 

 väder än annars häruppe plägar vara händelsen. Norrskenen voro få och obetydande. 



Djurlifvet i denna del af Grönlandshafvet är, om också endast representeradt af 

 ett fåtal arter, genom massan af individer af en förvånande rikedom. Ofantliga säl- 

 hjordar samlas här, såsom redan blifvit nämndt, vid vårens böi^jan, upplifvande de 

 oöfverskådliga ismarkerna. Den betydelse, de i detta afseende ega, lider emellertid för 

 savidt en inskränkning, som de merendels hålla sig samlade inom jemförelsevis in- 

 skränkta områden, och man kan segla dagar eller veckor genom isen, utan att varse- 

 blifva mer än några få, från flockarna tillfälligtvis afskilda individer. 



Den högnordiska fogelverlden erbjuder, om man bortser från några genom sin 

 fåtalighet eller obetydande storlek mindre märkbara former, hufvudsakligen tvenne, från 

 hvarandra ganska afvikande formtj^per, båda bildande olika hufvudgrupper inom sim- 

 foglarnes ordning. Med några få arter ur hvardera af dessa är det som naturen har 

 befolkat den arktiska zonen, ersättande för sin ekonomi genom individernas talrikhet, 

 hvad som brister i mångfaldighet. 



Ute på öppna hafvet eller bland de kringdrifvande ismassorna är det nästan ute- 

 slutande de till måsarnas familj hörande foglar, sälstimmarnes och hvaldjurens ständiga 

 beledsagare, som möta ögat, följande seglaren eller under högljudt skri samlande sig 

 kring de blodiga valplatserna. Deras blekt färgade eller hvita drägter harmoniera med 

 de färgtoner, som förherrska i landskapet. Det fordras ett väpnadt öga för att på 

 något afstånd urskilja ismasen från den snötäckta is, på hvilken han hvilar. Det är 

 således företrädesvis genom sin rörlighet, betingad genom en högt utvecklad flygförmåga, 

 som de ådraga sig uppmärksamheten. Stormfogleu, oafbrutet sväfvande öfver seglarens 

 kölvatten, är en för hvarje resande i dessa nejder välbekant företeelse. Närmar man 

 sig åter kusterna, så är det de till alkornas grupp hörande foglar, som blifva de domine- 

 rande, eller ^— då lokala förhållanden härvid kunna inverka modifierande — åtminstone 

 talrikt uppträda jemte de förutnämnda. Bekant är hvilket rörligt lif de utveckla i de 

 nordiska fogelbergen. På längre afstånd från land ser man dem, åtminstone under 

 våren och sommaren, endast ensliga eller i smärre, med snabb flygt, på föga höjd öfver 

 vattnet, förbiilande flockar. I habitus och lefnadssätt olika måsfoglarna, så mycket som 

 tvenne grupper, bundna vid likartade lifsvilkor, kunna vara det, framträda de, så att 

 säga, bestämdare än dessa p^edan genom sin starkare färgning, ett mot hvartannat skarpt 

 afstickande svart och hvitt, af hvilka det förra är det föi'herrskande. Endast sällan 



