4 J. G. AGARDH, 



stället för att den äldre laminan är till formen mera omvändt äggrund, och den tung- 

 lika utbredningen nästan som genom en afsnörning skiljd derifrån, så är bladet mera 

 lancettlikt hos yngre exemplar, och spetsen — som sedan blir tungan — omedelbart 

 sammanhängande dermed, eller endast genom ett veck på hvardera sidan skiljd derifrån. 

 I den mån bladet upptill blir bredare och antager en mera vigglik eller omvändt ägg- 

 rund form, får spetsen mera utseendet af en särskilt del, med en slutligen tunglik 

 form. Bildandet af detta tungformiga bihang synes således vara en egendomlighet 

 för arten. 



I ett monografiskt arbete öfver Laminarierne har Le Jolis fästat särskilt upp- 

 märksamhet på den anatomiska stru oturen af stipes, i det han efter olikheten deraf 

 vill indela slägtet i två grupper, hvaraf den ena skulle omfatta L. digitata och en 

 dermed nära beslägtad art med jemväl mångklufvet blad; den andra åter hufvudsakligen 

 arter med odelad lamina — de som närma sig L. saccharina — till hvilka dock Le Jolis 

 äfven räknar en af honom uppställd art, L. jiexicaulis, hvilken skulle omfatta flera 

 former, som af andra blifvit hänförda till L. digitata. Afven till afgö rande af den 

 sålunda uppkastade frågan om Laminariernes naturliga gruppering, synes mig den nya 

 Spetsbergska arten lemna ett vigtigt bidrag. Oaktaclt nemligen arten i hela sitt ut- 

 seende närmar sig de arter, som stå kring L. saccharina — och detta ända derhän, att 

 RuPRECHT hänförde till L. saccharina de tvenne af honom sedda exemplar, som jag 

 vågat gissa tillhöra Lam. solidungula, — så borde arten likväl, med afseende på den 

 anatomiska structuren af stipes, hänföras till den andra gruppen. Hos ingen art af 

 hela slägtet, så vidt jag haft tillfälle se, förekommer nemligen de slemförande kanaler, 

 som skulle karakterisera L. digitata, så starkt utbildade som hos L. solidungida. 

 Knappast torde det kunna anses väl tillfredsställa naturlig förvandtskap, att å ena sidan 

 sammanföra L. solidungida och L. digitata, å andra L. saccharina och L. Jiexicaulis. 



Så vidt jag känner har det aldrig blifvit ifrågasatt, att det organ, som man hos 

 Laminarierna kallat rot (radix Jibrosa), icke skulle motsvara roten hos andra Alger 

 (deras radix scutata) — eller det ursprungliga häftorganet, hvarmed de fästat sig vid 

 klippan. Redan den omständigheten, att hos L. bidbosa sednare framkommer ett eget 

 organ — dess med haustorier fullsatta bulbus — hvilken öfvertager den function som de 

 hos denna art utvecklade få rotgrenarne förut haft, antyder dock att en olikhet i detta 

 afseende kunde förekomma. Undersöker man nogare förhållandet hos Laminaria, skall 

 man finna att rottrådarne förhålla sig till det ursprungliga, men föga utvecklade 

 haustoriet, ungefär som monocot3'ledonernes adventiv-rötter till den, här dock icke ut- 

 vecklade, egentliga roten — stammens nedre ända. Det ursprungliga haustoriet hos 

 Laminarierne är nemligen en liten föga utvecklad skifva — stammens nedre ända; 

 ofvanom denna framkomma de vanliga rotgrenarne, den ena cyclen öfver den andra, 

 och när dessa med sin nedei-sta ända börjat utbreda sig till en ny. fästskifva, oblite- 

 reras den ursprungliga. Likasom det uppgifves om Pandanus-rötterne, att, när de i en 

 fastare jordmån fått en stödjepunkt, de upplyfta stammen på sina öfverjordiska pelare, 

 så synas rotgrenarne hos Laminai'ierne, sträckande sig sedan de fått fäste på klippan, 

 skj\ita stammen uppåt, sä att den ursprungliga stam-ändan lossnar, och hela vexten 

 uppbäres på sina nya rotpelare. Pä hvarje rotgren framkomma nya fibrer, sorii sträfva 

 på samma sätt, att blifva nya fästen för den sig småningom höjande stammen. L. so- 



