SPETSBEUGENS ALGER. 5 



lidungula skiljer sig således från de öfriga LamiBarierne icke derigenom, att de andras 

 radix jibrosa här har en annan form — radix scutata; utan fastmera derigenom att hos 

 L. solidimgida utvecklas och utvidgas det ursprungliga haustoriet, utan att några ra- 

 dices succedanece komma till utveckling; hos öfriga Laminarier oblitereras det ursprung- 

 liga haustoriet och ständigt framkommande nya radices succedanece öfvertaga dess 

 function. Hos L. bidbosa utgör dess bulbus med haustorier likasom den tredje ut- 

 vecklino^sOT-aden för roten: här oblitereras fibrerne — radices secundarice — när hausto- 

 rierne pä bulbus börjat fungera'). 



2. Laniiiiaria caperata. Till denna, af Delapylaie redan för längre tid sedan 

 beskrifna, men af alla sednare Algologer icke erkända art, torde böra hänföras flera 

 olika former, deraf några i afseende på längden och beskaffenheten af stipes samt for- 

 men af bladet närma sig Lamin. saccliarina, andra genom sin, ett par alnar långa stipes 

 och sitt stora, breda, rikt veckade blad komma närmare Lamin. longicruris. Samlingen 

 innehåller häraf ett stort antal exemplai-, visande, som jag antager, samma art i olika 

 utvecklingsstadier. Från L. saccharina synes denna art vara skiljd genom sin relatift 

 tunnare lamina, som i sitt mest utbildade tillstånd har hela utseendet af L. longicruris, 

 från hvilken sednare den åter skiljes genom sin stipes, som, i stället för att vara ihålig 

 och blåsformigt uppsvälld, är i utbildadt tillstånd ofta plattad och vriden. 



Delapylaie sökte karaktererne för sin art uti bladets tjocklek och de oregel- 

 bundna rynkor, som pä bladytan skulle förekomma. Då man likväl hos L. saccharina 

 fann blad af ej mindre tjocklek (hos äldre öfvervintrade exemplar), samt samma slags 

 rynkor än förekomma, än saknas; och då exemplar af L. caperata, som Delapylaie 

 sjelf utdelade, icke i nämnde afseenden voro serdeles utmärkta, så hafva väl dessa för- 

 hållanden vållat, att man hittills fästat ringa uppmärksamhet vid den af honom upp- 

 ställda ai"ten. För att i den Spetsbergska arten igenkänna den af Delapy'LAIe åsyftade, 

 torde man ock mera böra fästa sig vid den afbildning han lemnat, än vid de karak- 

 terer han framhållit. 



Men om samtlige de antydda formerne böra hänföras till en enda art — L. ca- 

 perata — så måste det sättas i fråga huruvida icke tvenne andra arter, som blifvit upp- 

 tagna såsom vid Spetsbergen förekommande, böra afföras från dess Algflora. An- 

 tagandet af L. saccharina såsom Spetsbergsk art grundar sig endast på några yngre 

 och ofullständiga exemplar i de samlingar jag förut sett, efter hvilka jag, med ett till- 

 satt frågetecken, uppförde arten såsom förekommande vid Spetsbergen. Efter att nu 

 hafva sett den Spetsbergska arten i en fullständigare series af exemplar, drar jag icke 

 i betänkande att hänföra de nämnde, som L. saccharina antagne, exemplaren till L. 

 caperata. L. longicruris är deremot redan i äldre förteckningar på Spetsbergens Alger 



') Det torde, såsom en praktisk konseqvens af denna distinctiou, kunna anmärkas, att när Le .Tolis liäulor 

 Laminaria triplicata Post. A Edpr. till samma slägte som L. bidbosa, sä finnes i rotens beskafifenhet sä 

 mycket mindre något skäl härför, som den lios L. triplicata utbredda rotskifvan är likasom hos L. solidun- 

 ijtila dess ursprungliga rot, under det den hos Saccorhiza förekommande bulbus är det tredje i ordningen 

 här framkommande organet, som har tiD function att utgöra fäste för vexten. Laminaria triplicata visar 

 dessutom andra egendoraligheter, som föranleda dess uppställande som eget slägte (Ci/matluvre J. Ag.). Den 

 hör nemligen likasom Arthrothamims, ThalassiophyUum, Costaria och Agarum till en afdeluing af Lamina- 

 rierne, som utmärka sig derigenom, att bladskifvans båda paginfe äro mer eller mindre olika. — Emellau 

 bladet hos dessa slägten och hos andra Laminarier förefinnes sålunda en olikhet, som i någon mån erindrar 

 om den, som hos de högre vexterne förefinnes mellan blad och phyllodier. 



