b J. G. AGAKDH, 



upptagen såsom säkert bestämd, der förekommande art. Förut funnen både vid New 

 Foundland och vid Stilla Oceanens nordligaste kuster (enl. Postels och Ruprecht), har 

 den jemväl stundom funnits uppkastad på våra egna stränder; den syntes sålunda väl 

 kunna väntas förekomma jemväl vid Spetsbergen. Efter de exemplar jag förut haft 

 tillfälle se, dels utdelade af Vahl, dels hemförde med den Torellska expeditionen, 

 har det sålunda icke fallit mig in att sätta i fråga, huruvida den gamla bestämningen 

 af den Spetsbergska arten vore riktig. Men det stora antal exemplar, som i den nu 

 undersökta samlingen förekomma, deraf icke ett enda äger den ihåliga med luft fyllda 

 och nästan blåsformigt med elastiska väggar utspända stjelken, som karakteriserar 

 L. longicruris, har gifvit mig anledning att återkomma till frågan om den äldre be- 

 stämningens tillförlitlighet. 



Efter beskrifningar af de Algologer, som haft tillfälle se L. longicruris vexande 

 och i störi^e mängd, synes den utmärka sig dels genom sitt stora, breda, relativt tunna, 

 i kanterne rikt veckade, nästan ovala blad, dels genom den nyss antydda karakteren 

 af stipes, dels genom den större längden såväl af vexten i sin helhet, utgörande stun- 

 dom 80 fot (DiCKiE, Curiiberland Sound Algce in Linn. Soc. Journ. Vol. IX p. 237), 

 som särskilt af stipes. I afseende på karaktererne för laminan ser jag visserligen 

 ingenting hos de exemplar af den Spetsbergska arten, hvilka jag haft tillfälle se, som 

 afviker från L. longicruris, under antagande dock att denna art i sitt yngre tillstånd 

 kan framvisa former som hafva nära utseendet af L. saccharina. Den olikhet i stipes 

 som förefinnes kunde måhända tillskrifvas en tillfällighet, eller ett beroende af lokala 

 förhållanden, eller af olika ålder, så länge endast några få exemplar af den Spets- 

 bergska arten voro kända. Men sedan den nu blifvit observerad i ett stort antal 

 exemplar, deraf icke ett enda företer den karakter, som synes hufvudsakligen utmärka 

 Lam. longicruris, och då de äldre Spetsbergska exemplar jag haft tillfälle se, hvilka blif- 

 vit bestämda såsom Z. longicruris, icke heller framvisa nämnde karakter, så synes det 

 kanske böra antagas, att man vid bestämmandet af dessa sednare låtit förleda sig af 

 vissa för båda arterne gemensamma karakterer, med förbiseende af det, hvari de egent- 

 ligen från livar andra afvika. 



Då L. longicruris och L. caperata i flera afseenden visa en så stor öfverensstäm- 

 melse, kunde man måhända vara frestad antaga dem såsom olika former af samma art; 

 man kunde tro att den förra, möjligtvis vexande på djupare vatten eller lösryckt sim- 

 mande kring på Oceanen, såsom den ofta lär vara funnen, utvecklade sin ihåliga stipes 

 för att kunna hålla sig uppe och flytande pä vattnet; att den sednare deremot, före- 

 kommande i ett ofta isbetäckt haf sökte bottnen och derföre icke utvecklade sin stipes 

 på samma sätt. Men häremot förekommer, att vid New-Foundland båda formerne finnas 

 jemte hvarandra; att L. longicruris blifvit observerad af utmärkta Algologer, utan att 

 någon ifrågasatt att den kunde förekomma med fylld stipes; att denna stipes slutligen, 

 om den äfven hos L. caperata kan förekomma ett par alnar lång, dock synes 

 hvarken i och för sig eller i det relativa förhållandet till bladet antaga de dimensioner 

 som hos L. longicruris. Måhända skall fruktifikationens läge lemna ytterligare karak- 

 terer för båda arternes åtskiljande. Hos L. caperata i yngre tillstånd utbreder sig 

 sorus såsom ett sammanhängande, nästan lineärt band långs midten af laminan; hos 

 äldre exemplar — hvilka för hvarje bladskifte synas uppträda med bredare lamina — 



