ö J. G. AGAUDH, 



kunde vara böjd att sluta till, då den icke uppgifves af Delapylaie för Terre-Neuve, 

 torde endast af Algologer pä stället kunna afgöras. 



3. Lamiuaria dcrniatodca Delap. Sedan denna ursprungligen vid Terre-Neuve 

 upptäckta art blifvit funnen såväl vid Ryska Lappmarkens som vid Norges nordligaste 

 kuster, var det att förmoda det den jemväl kunde förekomma vid Spetsbergen. I den 

 nu undersökta samlingen finnas också ett par fullständiga exemplar deraf, det ena mera 

 öfverensstäminande med L. lorea Bory; de andra hafva stipes och lamina abruptare åt- 

 skiljde och bladet deladt i lacinier, såsom hos den ursprungliga L. dermatodea Delap yl. 

 Då Harvey i Nereis Boreali Americana på Delapylaies auktoritet uppgifver arten före- 

 komma vid New-Foundland, men icke vid annat ställe af Amerikas Atlantiska kust, 

 torde man kunna antaga att arten tillhör den nordligare delen af Atlantiska Oceanen. 

 De exemplar från Stilla Oceanen, som jag sett bestämda såsom L. dermatodea, hafva 

 tillhört andra arter. 



Apiiaiiartliroii (Geji. nov. prope Dictyosii:)hon). 



Fröns filiformis ramosa solida, initio articulata polysiphonia, dein continua areo- 

 lata, strato corticali cellulis minoribus constituto, siphones interiores obducente. Cellulas 

 fructiferae farctaä, in ramulis seriatse aut per superficiem sparsam. 



Frondes sunt ex fulvo fuscescentes, in una specie (nobis typica) Cladostephum, 

 in altera, quam congenericam suspicor, Dictyosiphon mire refei^entes. Ab utroque genere 

 Aphanarthron structura diversum; fröns nimirum est solida, initio quasi articulis bre- 

 vibus articulata & extus quasi nodulosa, cellulis articulorum insequaliter proeminenti- 

 bus; dein evidentius continua, nempe siphonibus interioribus corticali strato cellularum, 

 magis forma insequalium, obductis. Articuli omnes divisione cellulaj terminalis — pariete 

 oblique horizontali — formati videntur; nov« formata? parietibus verticalibus sensim 

 polysiphonise evadunt. Cellula terminalis ramorum est hemisphgei^ica, parum conspicua, 

 cum cellulis sphacellatis Sphacelariearum vix comparanda. Cellulaä interiores — siphones 

 — sensim prolongataj, sunt in eodem articulo invicem fere asque longas; exteriores bre- 

 viores, & corticales demum magis irregulariter dispositas, areolatum adspectum frondi 

 adultiori tribuentes. Structui-a frondis itaque Polysiphonise cujusdam; siphones juveni- 

 les nudi, adultiores cortice obducti. Parietes siphonum in utraque specie insigniter 

 incrassati, striati, quasi membranis plurimis laxius cohajrentibus 'Constituti. 



Genus proprium in specie arclica observata agnoscere credidi, Cladostepho aut 

 Sphacel. scoparite habitu simile, characteribus & affinitate, ni fällor, Dictyosiphoni pro- 

 pinquius. Ad idem vero genus suspicor referendam esse plantam, quam pro forma 

 Dictyosiphonis hucusque habuerunt, a nonnullis auctoribus seorsim propositam (Lyng- 

 BYE, Areschoug), ab aliis prajtermissam (Greville etc). Quam quidem structura a 

 Dictyosiphone diversam diu cognitam habui, ob miram autem habitus externi similitu- 

 dinem separare non ausus sum ; hodie vero, alia specie cognita, structura conformi, 

 formam istam a Dictyosiphone separandam credidi, speciem propriam novi generis in 

 hac suspicans. Si quis Stercocladoii Hook. & Harv. cum nostro Genere identicum con- 

 sideraret, animadvertere debeo genus istud antarcticurn nonnisi icone data mihi esse 

 cognitum; fide iconis vario respectu a nostro structura diversum adparet. A Spbace- 



