32 J. G. AGAEDH, 



torde mycket strida emot det allmänna föreställningssättet att anse dessa såsom skiljda 

 arter, anser jag mig böra anföra de skäl som möjligen torde berättiga en sådan åsigt. 

 (J/V. härom äfven Åresch. i Bot. Not. 1868 n:o 3). 



Redan den omständigheten att äldre författare, som åtminstone med afseende pä 

 Algerne hade mera benägenhet att sammanslå än att åtskilja, antagit flera arter, 

 hvilka nyare ansett vara former af F. vesiculosus, måste utan tvifvel föranleda, att man 

 tidigt erhöll den föreställningen att F. vesiculosus vore en i hög grad varierande art. 

 Visade det sig, att den vid samma strand, der man hade godt tillfälle att se öfver- 

 gångarne, kunde efter localens olikhet uppträda under mycket olika form, så låg det 

 ock nära till hands att anse afvikande former från aflägsnare haf jemväl som varia- 

 tioner af samma mycket varierande art. Hade man öfvertygat sig att en character, 

 t. ex. till- eller frånvaron af vesicuke, vid kusten af England berodde af lokala för- 

 hållanden, sä låg slutsatsen nära, att anse former från aflägsnare haf utan vesiculaä 

 jemväl endast som lokala variationer. Fann man nu äfven att förhållandet var ena- 

 handa med nästan alla andra characterer, — att receptacula stundom kunde hafva en 

 olika form, att fröns kunde vara bredare och smalare o. s. v. — så låg det tydligen 

 knapt någon gräns för de variationer, som man antog arten kunna erhålla. Från den 

 tillfälliga och enstaka afvikelsen i vissa fall drog man slutsats om äfven den konstanta 

 och den till mänga och kanske alla characterer sig sträckande afvikelsen i andra fall. 

 Så har Fucus vesiculosus blifvit en benämning, inom hvilken man snarare synes varit 

 benägen att sammanföra alla Fucus-arter, med tmdantag af Fucus serratus, än att åt- 

 skilja flera former än de redan antagna. 



Det kan väl i allmänhet synas vara af mindre vigt om en form uppställes såsom 

 egen art eller såsom namngifven variation af en annan; dock torde det häremot böra 

 anmärkas, att mången för vetenskapen vigtig fråga måste få ett olika svar alltefter 

 som arterna olika begränsas. Har t. ex. Fucus vesiculosus en så vidsträckt formkrets, 

 som man vanligen deråt ger, så får en sådan form som F. balticus knapt någon annan 

 eller högre betydelse än att framvisa den yttersta gränsen för artens många variationer. 

 Kunde man åter, genom en strängare begränsning af formerna, visa dess ursprung från 

 en art, som mera uteslutande tillhörde antingen ett nordligare eller ett sydligare haf, 

 så kunde F. balticus i sin mån blifva ett bevis för Östersjöns fordna samband med 

 detta haf. Så komma väl ock bevisen för de Darwinska lärornes sanning att blifva 

 mer eller mindre giltiga alltefter som arterne uppfattas på det ena eller andra sättet. 

 Så svårt och otacksamt göromål det ock må vara att söka åtskilja och definiera de 

 sinsemellan mycket lika Fucus-arterne, så torde dock väl finnas skäl för ett sådant 

 bemödande och jag har således ansett mig böra våga ett försök i sådan riktning. 



Man antager vanligen en form icke såsom art såvida man icke för densamma 

 kan finna bindande characterer: olikheter af den beskaffenhet, att med ledning af dem 

 ett mer eller mindre fullständigt exemplar i herbariet kan hänföras till sin art. Det 

 torde dock kunna ifrågasättas om ett sådant förfaringssätt bör godkännas af vetten- 

 skåpen; man torde nemligen hafva svårt att finna något skäl hvarföre art-olikhet icke 

 äfven kunde grundas på hvad man stundom kallat "biologiska" förhållanden; ja till 

 och med på hvad man kunde kalla arternas olika utvecklingsförmåga, i det den ena 



