BULETIXUL SOaETĂŢII DE ŞTIINŢE 



1253 



pentru cădere. Să comparăm acest timp teoretic cu cel realmente 

 întrebuinţat de corp în căderea sa. Se găseşte că acest din urmă 

 este mai mare decât cel dintâiu. Corpul pune mai -multă vreme ca să 

 străbată aceeaşi distanţă în aer, decât în vid. Această întârziere pro- 

 vine de la rezistenţa, pe care aerul o exercită asupra corpului în 

 căderea sa, când iuţeala acestuia începe să crească. Aprecierea 

 acestei rezistenţe nu este fără importanţă pentru aplicaţiuni. 

 Iată datele unei experienţe de acest gen făcute la sondă. - 

 Corpurile întrebuinţate erau mici sfere de plumb de câte 15 — 20 



m 



\s 



li . 



-H- 



p 



Fi?. \. 



grame. Ele se fixau la extremitatea unui fir subţire de mătase, că- 

 ruia i se da ioc în momentul când sfera eră liniştită. Momentul ple- 

 cării se fixa pe cale electrică. 



In PCABEP se află un curent electric, care conţine un electromag- 

 n-:t E şi un fel de cleşte BOA compus din o lamă de metal fixă orizon- 

 tală A. care poartă pe ea un mic vârf metalic b şi din o altă placă în- 

 clinată subţire Bsucceptibiiă de a se mişcă împrejurul unei axe ori- 

 zontale O, aşezată pe dunofa de sus a păretelui mic, care uneşte pe 

 A cu B. Lama A are o parte a făcută dintr'o materie izolantă, care 

 se întinde până la extremitatea din dreapta, iar lama Beste ţinută 

 V printr'un mic resort r. Aţa de care este legată sfera S trece 

 un scripete uşor m şi se fixează cu cealaltă extremitate de 

 lama B, pe care o tra^ puţin în sus ridicând-o deasupra vârfului 

 meta'ic b. Cronometrul K este înconjurat de o mica garnitura 

 -un fel de furcă— care prinde în ea extremitatea i a resortului 



