BULETINUL SOCIETĂŢII DE ŞTIINŢE 1255 



— Dacă consideră;: acum formula 



(Q s = ^ t2 ' 



care dă spaţiul parcurs de un corp în cădere verticală în vid pen- 

 tru un interval de timp t, putem calcula luând 



g = 9 m ,8o53o8 (intensitatea gravitaţiunii la Bucureşti), ori tim- 

 pul t pentru spaţiul parcurs s = I04 ra ,5, ori spaţiul s pentru du- 

 rata t = 4 SK , 947. 



In primul caz găsim : 



t = i/li — \/-12£- = 4 -,6i68 



V g — V 9.8053 



Se ^ede că această durată pentru căderea în vid este mai mică 

 decât durata observată şi dată prin (B), t = 4 S «, 94703 pentru 

 căderea în aer, cu cantitatea : C'^,3302. 



Din cauza rezistenţei aerului corpul întârziază în căderea sa cu 

 acest interval, faţă de durata căderii sale în vid pentru aceeaşi 

 distanţă. 



In cazul al doilea, calculând spaţiul pentru intervalul de timp 

 iBj întrebuinţat pentru cădere, găsim, după aceeaşi formulă : 



s = -g*= -2—^ X( 4 ,947) 2 = "9 m , 98 



Se vede că spaţiul acesta, pe care l-ar parcurge un corp în că- 

 derea sa în vid, în acelaş interval de timp t ca cel întrebuinţat de 

 corpul nostru în căderea sa prin aer până la suprafaţa apei, este 

 mai mare decât spaţiul real de I04 m ,5 parcurs de corpul nostru, 

 cu iS^A% (. Il 9-,9% — 104,5 = 1 5,48). Oricât ar fi de aproximative 

 obs-rvaţiunile noastre, influenţa rezistenţei aerului se vede, că se 

 manifestă în mod apreciat şi determinarea acestei rezistenţe are 

 Însemnătate pentru practică. 



Oburvare. — Dacă am vrea sâ calculăm profunzimea sondei până la suprafaţa 

 apei după intervalul de timp total T dintre momentul căderii corpului şi pană la 

 auzul sgomotului pătrunderii lui in apă, după formula căderii in vid şi după valoa- 

 rea iuţelii de propagare a sunetului, găsită de noi in această experienţă, — problema 

 clasici a puţului — am avea, designând cu S spaţiul parcurs in o atare cădere in 

 vid. cu /,, timpul întrebuinţat de corp pentru această cădere, cu f« timpul intre 



