KXJNGI.. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 I. 27 



ensam. Ett sådant samarbete mellan de båda könen plägar eljes ej förekomma hos 

 steklarna, där hanarne i regeln spela den ensidiga rollen af uteslutande könsdjur. 

 Bortdrifvandet af parasitsteklar från boet får man visserligen ofta se hos åtskilliga 

 rofsteklar, men det plägar då vara honan, som i detta, liksom i öfriga afseenden, 

 ensam utför de för afkommans betryggade utveckling nödvändiga handlingarna. Hos 

 Pompilus plumbeiis och Pseudagenia albifrons har jag visserligen ofta sett hanar vistas 

 i boen, men har ingen anledning att tro dem där utgöra något slags skyddsvakt 

 under den jagande honans frånvaro. Däremot torde ett hos Pseudagenia albifrons 

 (n:o 16) iakttaget fall kunna anses tyda på, att flera honor, förmodligen syskon, af 

 denna stekel kunna sammansluta sig och hvar på sitt sätt sörja för det gemensamma 

 boet, såsom förhållandet är med åtminstone vissa arter af släktet Halictus, hos 

 hvilka somliga honor stanna hemma och bevaka ingången till det gemensamma boet. 



Med stor sannolikhet kan man anse Trypoxylon figidus för vår allmännaste rof- 

 stekel. På snart sagdt alla slags lokaler, där rofsteklar pläga förekomma, anträffas 

 isynnerhet hanar af Trypoxylon. På gamla af larvhål genomborrade träväggar, på 

 solbelysta, maskstungna trädstammar, på sandbackar i skogens närhet, på blommor 

 och på af bladlöss besatta buskar och örter är denna stekel vanlig. Med nästan 

 ormlikt slingrande rörelser kiyper han omkring på bladen eller på marken. I gamla 

 träväggar, där han i lång tid haft sin boplats, uppträder han stundom kolonivis, och 

 där kan man ofta få se honom i korta flyktsvängar bortkasta utrensadt maskmjöl 

 samt hemföra sitt rof af små spindlar eller bollar af lera till skiljeväggar eller stäng- 

 ningsmaterial. Trypoxylon hör ej till de steklar, som täcka den stängande leran med 

 ett lager af trämassa, såsom fallet brukar vara hos några solitära getingar. Om han 

 bebor en rödmålad husvägg, afsticka därför hans grå lerproppar skarpt mot omgif- 

 ningen. Enligt min erfarenhet hämtar han till byggnadsmaterial redan förut fuktig 

 lera ur något hälft uttorkadt dike eller någon lergrop, hvarför han ej, såsom Eimienes, 

 Hoplomerus och vissa Ody^ierus-arter, hvilka skafva lera från torra marken, först måste 

 hämta vätska att älta den med. 



Då denna stekel är jämförelsevis väl känd. har jag ej ägnat mycken tid åt den 

 vanligen ganska besvärliga undersökningen af dess bon. Endast såsom exempel må 

 följande anföras. 



I en gammal kullfallen sälgstam, där äfven Lionotus tomentosus anordnat sina 

 celler, funnos flera bon af Trypoxylon jigidiis. Som veden var ganska hård, var under- 

 sökningen mödosam. I en gammal larvgång träffades 3 i rad liggande celler, åtskilda 

 af tunna, skålformiga lerväggar. Väggarna mellan cellerna voro ej dubbla, såsom 

 Kennedy beskrifver dem, hvilket däremot var fallet hos Lionotus tomentosus, som till 

 lock för hvarje cell gör en plan lervägg och, ett litet stycke därutanför, till botten i 

 nästa cell en skålformig dylik. Cellernas innehåll var följande: 



Cell 1 (ytterst) : 14 små spindlar, åtminstone de flesta af samma art, LinypMa pinnata 

 Ström, 10 hanar och 4 honor. En af dem ($) bar stekelns ägg fästadt 

 vid abdomen, nära dess bas, hängande med den smalare fria ändan 

 vertikalt ned åt sidan. (Kläckningsförsök misslyckades). Borries, som 



