KTJNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 I. 43 



fördel af andras arbete utan att tillfoga dem eller deras afkomma skada till lifvet, 

 äro t. o. m. mycket lätt räknade. Såsom sådana skulle kunna betraktas de s. k. tjuf- 

 bien bland våra tambin, parasithumlor, parasitgetingar, parasitmyror samt vissa tätare 

 samboende pompilider, som tillfälligt och mer eller mindre förtäckt beröfva hvarandra 

 de infångade jaktbytena; slutligen äfven Oxyhelus och Trachusa. 



Större blir antalet parasiter, om man inberäknar sådana, som lefva af andras 

 insamlade förråd, och som, endast för att ensamma kunna tillgodogöra sig dem, döda 

 värddjuret eller dess afkomma. Några sådana fall framhållas i det följande. 



Följes återigen det vanliga språkbruket, som skiljer mellan parasitism och själfar- 

 bete, alldeles frånsedt om det parasitiska förhållandet leder till det exploaterade 

 djurets död eller ej, så äro parasitiska yttringar bland steklarna talrika. Men det 

 är ej alltid möjligt att draga en skarp gräns mellan rofdjur och parasit. Af särskildt 

 intresse äro de begynnelsestadier till ett parasitiskt lefnadssätt, som kunna iakttagas 

 hos en del pompilider. 



Ferton var den förste, som fäste uppmärksamheten på, hurusom hos Pompilus 

 viaticus och P. rufipes närboende individer i obevakade ögonblick pläga beröfva hvar- 

 andra de hemförda spindlarna. Samma iakttagelser har jag ofta upprepat, och i mitt 

 föregående arbete äro sådana företeelser skildrade under Pompilus viaticus n:o 1 och 

 5 samt P. rufipes n:o 10. I föreliggande arbete anföras liknande iakttagelser öfver 

 ett par andra pompilider, nämligen Pompilus plumbeus n:o 3 och Pseudagenia albi- 

 frons n:o 10. I fråga om den sistnämnda framgår dock ej med visshet, om det varit 

 den anfallandes afsikt att tillägna sig kamratens spindel. Den anfallnes list att låtsa 

 sig vara död, men det oaktadt hålla fast sin spindel, räddade i alla händelser bytet 

 åt honom. 



Från detta röfveri eller tjufveri såsom begynnelsestadium bör, såsom Ferton 

 framhåller, utvecklingen ha ledt till den af honom uppdagade parasitiska metoden 

 hos Pompilus pectinipes v. d. L., hvilken står rufipes ganska nära. Denna stekel 

 parasiterar, såsom Ferton visat, ' hos rufipes, i det den uppsöker provianterade och 

 tillslutna rufipes-hålor, gräfver sig ner till cellen och utbyter på den däri liggande 

 korsspindeln rufipes-ägget mot sitt eget. Så många iakttagelser föreligga nu, att 

 detta slags parasitism kan betraktas som ett konstateradt faktum. Af mera tillfällig 

 art var det fall, som jag skildrat under Psammophila hirsuta n:o 15, hvilken stekel 

 sågs uppgräfva en Psammophila-håla, draga fram den där magasinerade och med ägg 

 försedda fjärillarven och paralysera den, på samma sätt som om den varit ett under 

 ärlig jakt förvärfvadt byte. Förmodligen bör detta fall tydas såsom ett misstag af 

 stekeln. 



Från de ofvan nämnda parasitiska yttringarna hos vissa pompilider är det ej så 

 svårt att tänka sig uppkomsten af den parasitiska metoden hos Ceropales, hvilken 

 ganska mycket liknar de förutnämnda Pompilu s-arterna, i synnerhet pectinipes. Ce- 

 ropales är den mest utpräglade parasiten, som själf ej uträttar något annat än att 

 lägga sitt ägg på af andra pompilider infångade spindlar. I valet af värd är han 



1905, sid. 73 och ff. 



