KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 I. 45 



då en kraftig individ i stället för två svältnärda, ifall de verkligen nå fram till imago- 

 stadiet. Liknande fall har jag iakttagit hos de solitära getingarna HojÄoinerus s-pini- 

 pes och Lionotus tomentosus,^ då händelsevis genom misstag af stekeln två ägg blifvit 

 inlagda i samma cell, samt likaledes hos Mellinus arvensis (n:o 8, cell 14). Ferton 

 har iakttagit,^ att, då flera Chrysis-ägg inlagts i samma cell, de starkare larverna 

 döda de svagare, till dess blott en enda återstår. 



Såsom en för arten nyttig själfparasitism kan man slutligen äfven betrakta 

 sådana bland andra djurgrupper förekommande fenomen, som att honan efter par- 

 ningen äter upp hanen, hvilken efter fuUgjordt värf ej kan uträtta något för arten 

 nyttigt, men däremot i form af föda åt den äggproducerande honan i någon mån kan 

 bidraga till ökande af äggens antal. Sedan länge äro dessa förhållanden kända hos 

 spindlar och man tider. Själf har jag iakttagit detsamma hos Cantharis-arter, men 

 känner i ätet dylikt fall bland steklarna. 



Något fall, i hvilket en rofstekel, för att låta sin afkomma ensam få komma i 

 åtnjutande af ett af en annan insamladt näringsförråd, dödar denne senare, är ej kändt. 

 Detta är däremot iakttaget i förhållandet mellan Sphecodes och Halictiis, fastän denna 

 intressanta omständighet till följd af de få iakttagelsefallen ännu ej hunnit bli allmänt 

 bekant. Ferton, hvilken man har att tacka för afslöjandet af så många andra förut 

 okända drag i steklarnas lefnadsförhållanden, är äfven här den som lämnat de mest 

 detaljerade meddelandena' om huru Sphecodes dels genom list, dels genom våld in- 

 tränger i de af portvakten bevakade Halictusboen samt dödar och kastar ut deras 

 ägare. Då dessa iakttagelser blifvit betviflade, kan det vara af intresse att nämna, 

 att jag under den förgångna sommaren såg en Sphecodes gihhus söka gräfva sig in i 

 ett bo af Halictus leucozonius, hvars portvakt tilltäppte hålans mynning med spetsen 

 af sin abdomen och försökte försvara sig med gadden. Sphecodes försökte gräfva sig 

 ner bredvid portvakten, omväxlande med att han sökte sticka honom. Då slutligen 

 Halictus efter långvarigt försvar oroades något af min pincett och drog sig ner i hålan, 

 följde Sphecodes genast efter och befanns, då hålan en half timme därefter öppnades, 

 ha i det närmaste dödat boets invånare, som blott helt trögt rörde benen. De närmare 

 detaljerna skola meddelas vid ett annat tillfälle. 



Mera spridt är ett annat parasitiskt tillvägagående, då den parasiterande stekeln 

 själf eller hans larv förstör värddjurets på foderförrådet fastade ägg eller nykläckta 

 larv. Det förra fallet inträffar hos den här of van omtalade Pompilus pectinipes, det 

 senare hos Ceropales. Hos af Sapyga, MutiUa och sannolikt äfven Nysson hemsökta 

 steklar förstöres också det på foderförrådet fastade ägget, men huruvida detta utföres 

 af den parasiterande stekeln själf eller af hans larv känner man ej. Visst är däremot, 

 att hos vår vanligaste guldstekel, Chrysis ignita, den nykläckta larven, såsom jag 

 numera öfvertygat mig genom direkt iakttagelse, såsom sin första måltid förtär värd- 

 stekelns ägg för att sedan ostördt få förtära de af samma värdstekel samlade foder- 

 förråden. Detta må framhållas mot Lepeletier och R. du Buysson, hvilka endast 



^ 1906, sid. 13 och 32. 

 ' ' 1905. 



" 1898, sid 75; 1905, sid. 60. 



