6 NORDENSKIÖLD, ARKEOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR I PERUS OCH BOLIVIAS GRÄNSTRAKTER. 



Förbindelsen mellan de olika dalarne är ganska obekväm, så att vägarna 

 ofta måste ledas upp till den eviga snön öfver höga fjäll, som äro mycket svårare 

 att gå öfver än passen mellan högslätten och fjälldalarne i öster. Dessa svåra 

 kommunikationer böra naturligtvis underlätta uppkomsten af för de olika dalarnes 

 befolkning karakteristiska egendomligheter. 



Vägarna inåt urskogarne följa nästan alltid floderna. Anläggningen af gång- 

 stigarne eller ridvägarna långsmed dessa möta oerhörda svårigheter i de trånga, branta 

 dalarne. Floderna erbjuda också stora hinder för kommunikationerna. De äro som 

 nämndt ej segelbara, och under regntiden äro många af dem tidtals farliga eller rent 

 af omöjliga att vada öfver. 



Mycket hindrande för förbindelsen mellan olika platser är naturligtvis urskogen, 

 då vägarne genom den måste huggas upp steg för steg. En oerhörd vittring åtföljd 

 af stora ras och stor lateritbildning underlättar icke heller väganläggningar. 



De naturliga näringarna i de högre fjälldalarne äro boskapsskötsel och åker- 

 bruk. Floderna i fjällen äro fattiga på fisk, liksom möjligheterna att där lifnära sig 

 på jakt äro ganska obetydliga. 



Snön pä de höga fjällen och det minskade betet bildar en gräns uppåt för 

 boskapsskötseln. Något lägre på c:a 4,000 meters höjd är odlingsgränsen för de 

 härdigaste kulturväxterna, potatis, oka (Oxalis tuberosa), bondbönor, quinua, papa 

 lisa (Ullucos tuberosus) och korn. Inåt urskogarne kunna naturligtvis talrika kul- 

 turväxter odlas. Många dalar äro så trånga och sluttningarna så branta, att de ej 

 lämpa sig för åkerbruk. Detta är orsaken till, att vi t. ex. mellan Queara — Pele- 

 chuco och Mojos — Capamitas hafva ett stort område, som är obebodt och som antag- 

 ligen alltid varit så. 



De bästa betesmarkerna äro i fjällen. Inåt urskogarne finnes intet bete, som 

 kan underhålla talrik boskap. I de högsta fjällen trifves bäst alpacas och llamas, något 

 längre ned får och äfven hästar och nötkreatur. Vi se sålunda att de icke importe- 

 rade husdjuren höra intimt ihop med fjällen. Utom på grund af brist på bete är 

 det oiuöjligt att hafva boskap inåt urskogarne framför allt inte de långhåriga djuren, 

 då de på kort tid förstöras af insekter och vamp^^rer. Något ynkligare och mera 

 bortkommet än en karavan Uamadjur, som förirrat sig in till gummifaktorierna, får 

 man sällan se. Betet i urskogarna är, utom att det är fattigt, föga närande. 



För en boskapsskötande befolkning kommande från fjällen är därför den natur- 

 liga kulturgränsen mot nordost gränsen för betesmarkerna d. v. s. urskogarne. Vi skola 

 i det följande se betydelsen af denna kulturgräns. Fjällens kulturväxter potatis, 

 oka etc, som icke med framgång kunna odlas inåt de tropiska urskogarne, måste 

 också binda fjällindianen vid de högre fjälldalarne. 



Mot denna bakgrund skola vi förstå den skarpa kulturgräns, vi här möta på 

 Andernas nordostsluttningar. 



