vUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 2. 



Historik. 



Dessa trakters upptäcktshistoria är ganska märklig. Redan kort efter Perus 

 upptäckt trängde spaniorerna ned i dalarne öster om Anderna, och anlade de där 

 San Juan del oro m. fl. platser (Raimondi [27]). iinnu 1905 var urskogsområdet 

 helt nära denna plats delvis obebodt och okändt. Hvad som lockade de förste hvite 

 männen till dessa trakter var guld. Efter guldsökarne kommo missionärerna. Af 

 dessa är fransiscanernas historia väl känd, då den skrifvits af Armentia ' (5). Äfven 

 Ballivian (5) har publicerat ett intressant manuskript, som förtäljer åtskilligt om 

 missionens historia i dessa trakter. 



Vi känna sålunda, att Mojos anlades 1617 ' af Pedro Legui Urquizä, nära Mojos 

 bör vid denna tid gränsen mellan fjällindianerna och urskogsstammarne ha varit, 

 d. v. s. samma gräns, som de arkeologiska undersökningarne gifvit. Vidare få vi 

 veta, att Påta anlades 1680, Apolo första gången 1615, andra gången 1690 och Aten 

 1699. Af de många omtalade stamnamnen känna vi igen en del såsom leco och 

 araona, men de flesta äro nu okända. Troligen hafva dessa många »stammar», 

 som uppräknas i missionernas historia såsom uchupiamonas, pasaramonas, aguaehiles, 

 sabamonas, saparrunas, siliamas, paimainos etc. etc. ej varit stammar med skilda 

 språk, utan horder benämnda efter de orter, där de lefde, eller efter sina höfdingar, 

 ty de språk, som omtalas, äro, utom quichua, blott de här nu brukliga leco, lapalapa 

 (lapachu) och tacana. Af det, som vi i missionernas historia få veta om dessa stam- 

 mars seder och bruk, är det tydligt, att dessa leco-, tacana- och lapalapa- (lapachu) 

 talande stammar stått vid denna tidpunkt ungefär på samma ståndpunkt som de i 

 urskogarne vid Rio Tambopata och Rio Inambari nu lefvande tacana- och pano- 

 talande stammarne. (Jämför Nordeivskiöld [22]). Öfvergå vi till att tala om den 

 vetenskapliga utforskningen af dessa trakter vill jag först nämna d'orbig]siys {24) 

 korta beskrifning af de omkring Apolo och S:ta Cruz del valle amefio boende 

 lapachutalande apolista. Viktiga bidrag till kännedomen om de omkring Aten bo- 

 ende leco har Weddel (33) lämnat. Markhams {17, 18) arbeten innehålla från dessa 

 trakter ej mycket af etnologiskt intresse. Få etnografiska och arkeologiska upp- 

 gifter finna vi äfven hos Raimondi {26, 27), som berest provinserna Caravaya och 

 Sandia. Han omtalar grafhus, »chulpas», vid vägen mellan Coasa och Usicayos samt 

 mellan Cuyo-Cnyo och Patambuco. Cardus {9) har gjort viktiga linguistiska upp- 

 teckningar. Sådana hafva isynnerhet äfv^en Armentia gjort, och är det tack vare 

 honom och utgifvaren af en del af hans uppteckningar, Lafone-Quevedo, som vi 

 känna tacanaspråket. Leco och lapachu eller lapalapa äro ej samma språk, såsom 



^ Aementia är spanior. Som en fattig tVansiscauevmuuk har lian till fots ^■andrat genom stora delar af 

 Bolivias urskogar såsom en de s. k. vilda indianernas vän och hjälpare odi med stort intresse för etnologiska 

 forskningar. Nu en grånad, vördnadsbjudande gubbe, biskop af La Paz, ägnar han sig ät studiet af de trakters 

 historia, han lärt sig att hålla af, då han med entusiasm sökte bana väg för forskningen och den religion, han 

 förkunnade. 



^ Årtalen för de olika platsernas anläggning, liksom stamninaniu etc. äro betydligt olika hos Armentia 

 och Ballivian och biira ej anses vidare tillförlitliga. 



