KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 I . 9 



använder ett annat sätt att provisoriskt dölja rofvet än öfriga Pompilusarter, hvilka 

 pläga gömma sin spindel ett stycke öfver marken i ett bladveck eller mellan några 

 sammanlutande grässtrån. Fallet i fråga erinrar om några förut' meddelade iaktta- 

 gelser öfver andra Po mpilus- arter {inaticus och fimnpenriis), som undantagsvis för- 

 summat att provisoriskt dölja sitt byte, men genom en fiendes uppträdande föran- 

 leddes att godtgöra denna försummelse. Fastän nu Ceropales satt i närheten och 

 iakttog hvad som försiggick, gjorde han inget försök att gräfva upp spindeln, då 

 Pompilus omedelbart därefter aflägsnade sig. Detta borde dock varit lätt i den lösa 

 sand, som i ett mycket tunt lager täckte den; men förmodligen saknar Ceropales 

 helt och hållet instinkten att gräfva (jfr n:o 6). Efter ett kort besök i sin öppna 

 håla, ur hvilken han uppgräfde litet sand, hämtade Pompilus sin spindel och bar den 

 rakt fram bort till hålan. Ceropales förföljde härvid, men bortjagades af Pompilus, 

 utan att denne släppte sin spindel. Liksom den förre lade han spindeln i själfva 

 mynningen, gick själf ner och drog inifrån ner spindeln. Om 10 minuter visade han 

 sig åter i mynningen, krafsande sand bakom sig ut ur hålan, hvarmed han höll på 

 länge, innan han åter fördjupade sig i hålan. Då denna efter en halftimmes väntan 

 ännu ej blifvit stängd, uppgräfdes den, hv^arvid stekeln ännu fanns kvar däri. Spin- 

 deln anträffades på några cm. djup i den fuktiga undersanden. Han rörde benen 

 tämligen lifligt. Stekelägget var fästadt i hängande ställning vid abdomens sida, 

 nära dess bas. 



3. En stekel af samma art kom bärande sin spindel på vanligt sätt, 

 lade den ifrån sig på sanden och började att gräfva en skyddsgrop strax bredvid. 

 Under de få ögonblick, som åtgingo härtill, kom en annan stekel af samma art 

 förbi, grep spindeln och sprang bort med den ett par meter, hvarefter lian gräfde 

 en grop i sanden, i hvilken han provisoriskt dolde sitt stulna byte. Såsom jag förut 

 meddelat,' ser man ofta honor af Pom/pilus viaticus dels med våld, dels med list 

 söka bemäktiga sig hvarandras byten. Detsamma har jag äfven iakttagit hos Pom- 

 pilus rufipes. 



4. En stekel af samma art kom springande med sin spindel. På nära liåll 

 kunde det ses, att den bars vid en höft, med buksidan uppåt. Stekeln måste, då 

 han går rätt fram, i stället för att som andra Pompilusarter släpa spindeln baklänges, 

 lyfta upp hufvudet och framkroppen på ett i ögonen fallande sätt. Som vanligt 

 gräfde han i sanden en liten skyddsgrop, i hvilken han dolde spindeln, hvarefter han 

 gjorde ifriga slag kring gömstället, allt ibland återvändande dit och krafsande ännu 

 litet sand däröfver. Därefter sprang han neråt sluttningen och inträngde i flera af 

 de många därvarande öppna hålorna, innan han träffade sin egen, ur hvilken han 

 uppgräfde litet sand. Sedan hämtade han spindeln, hvarvid han sökte i rätt vida 

 slag, innan han träffade rätta platsen. Men väl anländ dit, gick han utan tvekan 

 rakt till den punkt, där spindeln låg under sanden, utan att något för mänskliga 

 ögon angaf dess befintlighet där. Raskt gräfde han fram den, grep den och skyn- 

 dade ner till sin håla. Där lade han spindeln ifrån sig, denna gång ej i själfva 



1 1903. 



K. 8v. Vet. Akad. Handl, Band. 42. N:o 1. 



