KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 2. 37 



likväl ej varit nedgräfdt utan insatt. Liken hafva aldrig bränts. Alla skelett träffas, 

 såvida de äro väl bibehållna (och det är sällsynt) i hopviken ställning. Där tillräck- 

 ligt utrymme funnits, hafva de antagligen alltid suttit. 



Äro liusgrafvanie och andra liär beskrifna grafTar från ayniaraindianerna? 



Numera talas inom det område, hvarifrån jag här beskrifvit åtskilliga grafvar 

 blott quichua, men ej aymara. Språkgränsen är vid Cojata. I Pelechuco talas qui- 

 chua, fastän vid marknader (»flestas») o. d. denna b}^ äfven besökes af aymara- 

 indianer. 



Att husgrafvarne omkring Lago Titicaca inom det nuvarande aymaraområdet, 

 där de talrikast förekomma, äro från aymara, är väl bekant genom Cieza de Leon's 

 (11) antagligen mycket tillförlitliga berättelse om coUas (aymara). Huruvida alla de 

 grafhus, som träffas utom det nuvarande aymaraområdet, äro från aymaraindia- 

 nerna är däremot tvifvelaktigt. Middendorf {19) beskrifver husgrafvar till och med 

 från trakter långt norr om Lima. Middendobf {20) har också sökt visa medelst ort- 

 namnsstudier, att aymaraspråket förr haft en mycket betydande utbredning både i 

 norr och söder om språkets nuvarande utbredningsområde. Huruvida Middendorfs 

 {20) antagande äro riktiga, anser jag mig, såsom icke språkforskare, ej kompetent 

 att bedöma. Att aymara (collas) vid tidpunkten för »la conquista» bott i norr åt- 

 minstone till nära La Raya, framgår tydligen af Cieza de Leon {11). Denne skrif- 

 ver sålunda sid. 359, att Ayaviri var nordgränsen för collas. Ayaviri ligger ej långt 

 från La Raya. 



Nu går gränsen mellan aymara- och quichuaindianerna, utom som nämnts vid 

 Cojata, genom staden Puno. Där går den, såsom det brukar berättas, öfver salu- 

 torget och ångbåtsbryggan, så att på ena sidan af torget sitta quichuakvinnorna och 

 sälja och på den andra aymarakvinnorna. Till höger om bryggan, från staden räk- 

 nadt, lägga aymara till med sina farkoster af totora och till venster quichua. 



Enligt Cieza de Leon {11) skulle vid tidpunkten för la conquista dalarne på 

 Andernas östsluttningar hafva varit bebodda af mitimaes, d. v. s. kolonister, som 

 där odlade coca och majs, hvilka växter ej kunna odlas på högslätten. Troligen 

 togos dessa mitimaes hufvudsakligen från närmaste område af högslätten och i så 

 fall borde de dalar, som utgå från högslätten mellan La Raya och Lago Titicaca 

 haft aymaramitimaes (aymarakolonister). Vi borde sålunda här vid tidpunkten för 

 eröfringen haft aymaraindianer. 



Möjligt är, att om jag haft fullständigare tillgång på litteraturen från eröf- 

 ringstiden, jag kunnat finna bestämda uppgifter om, hvilket språk som talats i 

 dalarne här före eröfringen. I Armentias missionshistoriska arbeten (a) omtalas blott 

 de stammar, som bodde längre inåt urskogarne. Han nämner däremot ingenting om, 

 huruvida de högre dalarnes befolkning voro aymara- eller quichuaindianer. Kanske 

 har han i de honom tillgängliga manuskripten ej funnit några uppgifter därom. 



Att husgrafskulturen i dalarne här hört nära ihop med, hvad man finner om- 

 kring Lago Titicaca, visar den stora öfverensstämmelsen mellan här af mig funna 



