KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 2. ' 41 



framhålla, att om man också i grafvarne finner krukskärfvor, sönderslagna rester af 

 stensaker m. m., så finner man likväl aldrig i dem något verkligt kulturlager. 



De nu lefvande quiclina- och aymaraindianerna hafva nämligen följande bruk. 

 I åtta dagar efter en persons död dricka de sörjande väldeliga. Aftonen till den 

 nionde föras af den döde i lifvet använda verktyg, husgeråd, kläder etc. till en öppen 

 plats och brännas jämte föda och brännvin. Fyra sådana offerplatser har jag sett, 

 den första vid Ulloma (jämför förf. 23) icke långt från Rio Desaguadero, den andra 

 och tredje vid S:ta Cruz del valle ameno och vid Pelechuco i provinsen Caupolican i 

 Bolivia och den fjärde vid Saqui i Peru. De tre sistnämnda voro från quichua-, den 

 förstnämnda från aymaraindianer. Den vid Saqui hade antändts natten före jag såg 

 den. På samtliga offerplatser fann jag rester af krukor, föda, glasflaskor, verktyg etc. 

 Sålunda fann jag t. ex. på offerplatsen vid S:ta Cruz del valle ameiio följande: 



1) Krukskärfvor. 



2) Rester af kalebass. 



3) » » kläder. 



4) En sko (kvinno-). 



5) En fingerborg. 



6) Glasbitar. 



7) Rester af föda. 



Att denna bränning af grafgods ulan likbränning förekommit före spaniorernas er- 

 öfring af landet, framgår af Cieza de Leons {11 s. .365) skildring af begrafningscere- 

 monierna hos coUas (aymara). Han säger, att till dessa hörde, att de brände 10 till 

 20 får (antagligen Ilarnas). Vid Ulloma berättades det mig. att det är ett llamadjur, 

 som bär offergodset till brännplatsen, och att äf ven Uaman offras på elden, sedan den 

 slaktats. Las Casas {10) omtalar också ett liknande bruk från de »peruanska» india- 

 nerna, fastän han hänför det ej specielt till högslätttindianerna. Han s.äger sid 124: 

 »Encima de las sepolturas edificaban ciertas paredes y casas sin cubierta del mismo 

 tamano, y alli echaban Ja comida ordinaria y quemaban^ ovejas y sebo y conejos 

 y otras cosas». Enligt Ambrosetti' (i j finnes äf ven fortfarande ett liknande bruk att 

 bränna grafgods i calchaquidalarne i Argentina. 



Om bränningen af grafgodset skett utanför grafven — i Pelechuco sker den nu 

 utanför ingången till den kristna kyrkogården — , så är det inte omöjligt, att en del 

 krukskärfvor, ben och dylikt från offerplatsen inkastades i grafhuset. Detta skulle 

 förklara, att de flesta krukor, man finner i grafhusen och grottgrafvarna, ej blott äro 

 sönder, »killed», utan äfven ofullständiga. Det skulle äfven förklara de ofullständiga 

 stenmortlar m. m., man finnar i grafvarne. En del skärfvor hafva lämnats på offer- 

 platsen, en del kastats in i grafven. På några krukskärfvor och träsaker (jämför 

 grafbeskrifningen sid. 33) kan man också se spår af eld. 



Ett viktigt argument för att grafhusen varit bebodda, har Bandelier framställt, 

 nämligen att man inom stora områden blott finner grafhus, men inga rester af hyd- 

 dor, fastän dessa ej kunnat byggas i fjällen af lätt förgängligt material utan blott 

 af adob och sten. I fjälldalarne öster om Anderna finner man också få rester af 



'■ Kurs. af förf. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 42, N:o 2. 6 



